Anabelle de Sade

A Dominancia 7 bűne

A bábmester árnyéka

A bábmester árnyéka

A Dominancia 7 bűne

Anabelle de Sade

Published by D&S S&M, 2026.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

A BÁBMESTER ÁRNYÉKA

First edition. February 19, 2026.

Copyright © 2026 Anabelle de Sade.

ISBN: 979-8233493805

Written by Anabelle de Sade.

Tartalomjegyzék

Címlap

Title Page

Copyright Page

A bábmester árnyéka (A Dominancia 7 bűne)

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

**

**

*

*

*

**

**

*

II. POZÍCIÓ – Michael

*

*

*

*

148. A jég repedése

*

*

*

*

*

1*4. Az igazság gépe

1**. A Jégkirálynő vára

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

*

***

*

*

*

*

*

*

*

*

Hat órával korábban: Az őrszem

Ki vezet kit?

Also By Anabelle de Sade

(FIGYELMEZTETÉS – TRIGGER WARNING)

Üdvözöllek, bátor olvasó! Okkal került e könyv a kezedbe.

Meglehet, te is olyasmit keresel a sorok között, amit a valóságban nem mersz kimondani. Talán a te lelkedben is ott visszhangzik az a halk suttogás, amely a kontrollvesztés és a komor igazságok után vágyódik. Belátok a maszk mögé, melyet a külvilágnak mutatsz, és tudom: készen állsz.

De mielőtt belépnél e birodalomba, tudd, hogy itt nincsenek biztonsági kötelek. Ez a történet sebeket tép fel: találkozni fogsz benne nyers erőszakkal, hatalmi visszaéléssel és a múlt vészjósló árnyaival. Megismered a fájdalom és a dominancia azon mélységeit, ahol a gyönyör és a kín határai elmosódnak.

Ha a belsőd nem bírja el a gyermekkori traumák, a szexuális zaklatás vagy az önkéntes halál súlyát, kérlek, állj meg most. Ez az utazás nem való mindenkinek.

Ha viszont nem rettensz meg a homálytól... tarts velem. A bábmester már vár.

Prológus

A kikötőváros, Blackwood Bay aznap reggel is a megszokott, nehéz szürkeségébe burkolózik. A tenger felől érkező pára nem csupán sűrű köd; hideg, sós lepel ez, amely rátelepszik a tüdőre, és nem ereszt. A rozsdás daruk óriási, megkövült csontvázakként magasodnak az acélszürke víz fölé, ahol az olajfoltos hullámok ritmikus tompasággal verődnek a korhadó mólókhoz. A levegőben gázolaj, döglött hal és a vizes beton szaga keveredik.

A település látképét két, egymástól radikálisan eltérő, mégis baljós épület uralja a domboldalon, mintha két ősi ragadozó figyelné egymást a félhomályban.

Keleten a Szent Júdás katolikus akadémia neogótikus tornyai merednek az égnek. A sötét gránitfalak és a csipkés vízköpők egy letűnt kor szigorát hirdetik. Az ablakokon megcsillan a reggeli fény, de a vastag ólomüvegek mögött nem melegség, hanem fegyelem lakik. Az egyenruhás diákok néma árnyakként suhannak a nehéz tölgyfakapuk felé, miközben a közeli harangláb kongása úgy visszhangzik a szűk utcákban, mint egy ítélethirdetés. Itt a falak falják fel a titkokat, a folyosókon pedig a tömjén illata próbálja elnyomni az elfojtott bűnök bűzét.

Nyugaton, egy egykori bálnavadász–állomás és raktár vörös téglás monstrumában lélegzik a North End művészeti kar. Az építmény ipari nyersessége feszültséget szít a környező eleganciával szemben. A hatalmas, vaskeretes ablakok mögött éjszakába nyúlóan égnek a neonfények. Itt a levegő nehéz a terpentintől, a lakkól és az olcsó dohányfüsttől. A falakat helyenként graffiti borítja – lázadó ecsetvonások ezek, amelyek a szabadságot hirdetik egy olyan közegben, amely csak a szabályokat ismeri. Ez a hely a káosz és az alkotás bölcsője, ahol a fájdalmat nem meggyónják, hanem vászonra viszik vagy agyagba égetik.

Két világ, melyet csak egy vékony, ködös határvonal választ el egymástól. És ebben a fojtogató párakörben a bábmester már régen kifeszítette az első szálakat.

*

A nehéz tölgyfakapu megcsikordul, ahogy a katolikus iskola épülete kiadja magából az utolsó tanulókat is. Négy óra. A délutáni harangszó még ott lüktet a levegőben, keveredve a távoli kikötő felől érkező hajókürtök mély morajlásával.

A lány kilép a hidegbe. Szürke kabátja merev, a vállain és a hátán végigfutó fényvisszaverő sávok szinte világítanak a rátelepedő szürkületben. Nem siet. Léptei ritmikusak a vizes aszfalton. Hajtókáján sárgaréz kitűző feszül, a vésett római VI–os szám hirdeti a rendet, az évfolyamot, a hovatartozást. Ujjai hegyével végigsimít a fém hideg felületén, miközben a városi homály már elkezdi nyalogatni cipője talpát.

A művészeti kar vörös téglás fala mellett halad el. Innen mindig más aromák áradnak: olajfesték és valami édes, füstös illat, amely idegen a Szent Júdás steril folyosóitól.

Akkor érzi meg először.

A pára sűrűbbé válik mögötte, mintha egy láthatatlan fal emelkedne a hátánál. Aztán jönnek a neszek. Nehezek, határozottak. Egy árnyék vetül a nedves betonra, jóval magasabb, mint az övé. „Egy végzős lehet” – fut át az agyán a gondolat, és gyomra önkéntelenül rándul egyet. Megnyújtja lépteit. Kabátjának sávjai villannak a távoli utcai lámpák fényében. Nem néz hátra, csak megy, amíg az alak hirtelen el nem tűnik az egyik mellékutcában.

Hétfőn ugyanez történik.

Szerdán már a tarkóján érzi az idegen jelenlétet. Pulzusa felgyorsul, torka kiszárad. Hiába kapkodja a lábait, a sziluett ott marad, pontosan öt méterrel mögötte, mint egy néma ítélet. Aztán, mielőtt elérnék a főutat, a surranás ismét elhal.

Péntek van. A köd ma olyan sűrű, hogy szinte harapni lehet. Az iskolás érzi, ahogy kabátja átnedvesedik a nyirkosságtól. Hallja a mögötte kopogó csizmákat. Ismét ő az. Ugyanaz a magasság, ugyanaz a fenyegető ütem.

Hirtelen sarkon fordul. Megáll, talpa csikorog a szemcsés aszfalton.

– Mi a francot akarsz?! – kiáltja, és hangja élesebben hasít bele a csendbe, mint tervezte. – Miért követsz?!

A fiú megtorpan. Meglepően közel van. Halk nevetés szökik ki a torkán – nem gúnyos, inkább vibrálóan szórakozott. Komótos mozdulattal kiveszi a fülhallgatót a füléből. A kiszűrődő dallamfoszlányokban egy zongora vad, vágtázó futamai hallatszanak. Sötét, rakoncátlan fürtjei a szemébe lógnak, arca mégis világít a félhomályban.

– Hercegnő? – kérdezi. Hangja mély és váratlanul kellemes, egyáltalán nem illik a lány torkában lüktető pánikhoz.

A megszólított arca abban a pillanatban kap lángra. A düh és a zavar forró hulláma önti el a nyakát, egészen a merev gallérig.

– Miért követsz? – ismétli meg, de most már halkabban, bizonytalanul.

A srác elmosolyodik, és hanyag mozdulattal előremutat az utca vége felé.

– Erre lakom – vágja rá könnyedén, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy napok óta a másik sarkában lohol.

A lány kifújja a bent tartott levegőt. Válla kissé megereszkedik, de a gyanakvás még ott bujkál a szemében. Az idegen nem indul el, megvárja, amíg társa is lép egyet. Egymás mellett haladnak tovább a szürke lepelben.

– Mit hallgatsz? – töri meg a csendet a lány, csak hogy elnyomja saját szívverésének zaját.

– Chopint – feleli a fiú, és újra a füléhez emeli a fülhallgatót, de nem teszi vissza. – Hallottál már róla?

A diáklány megrázza a fejét. A katolikus intézményben a gregorián énekek és a templomi orgona a norma, minden más csak zaj.

– Nem – mondja röviden.

– Egy zongoraművész volt... – kezdi a művészpalánta, és hangjában valami olyan szenvedély vibrál, amely mellett a lány szürke, szabálykövető világa hirtelen még kopárabbnak tűnik. – Olyan ember, aki értette, hogyan kell a fájdalmat szépséggé gyúrni.

*

– Ez nem csupán egy vizsga – folytatja a srác, és a hangja most mélyebben vibrál, mint az előbb. – Ez a belépőm. A jövőm múlik azon a tizenöt percen a zsűri előtt. Ha nem sikerül, marad a rozsda és ez a sós mocsár.

A lány megáll egy pillanatra, és oldalról figyeli a társát. Nem érti. Az ő világában a jövő egyetlen egyenes vonal: imák, szabályok, előre elrendelt házasság vagy biztonságos irodai állás. A zene náluk csak háttérzaj a vasárnapi miséhez, nem olyasmi, amiért élni vagy halni érdemes.

– Csak zene, nem? – kérdezi halkan, és szavai szinte azonnal elenyésznek a ködben. – Miért lenne ezen ekkora súly?

A fiú felnevet. Ez a kacaj éles és tiszta, teljesen idegen ettől a fojtogató várostól. Nem gúnyolódik, inkább csak konstatálja a köztük lévő szakadékot. Ez a különös, távolságtartó, mégis váratlanul barátságos lény valahogy átüti a páncélját. Kósza, bizonytalan mosoly jelenik meg a tini ajkain – az első valódi arcrezdülés, amióta elhagyta az iskola kapuját.

– Majd egyszer megérted, Hercegnő. Amikor találsz valamit, ami fontosabb a szabálykönyveidnél.

A művészpalánta megáll egy málló vakolatú saroknál. Int egyet a fejével, majd újra a fülébe illeszti a fülhallgatót. A zongora futamai ismét elzárják őt a külvilágtól.

A lány nem szól többet. Megfordul, és elindul a saját utcája felé. A homály azonnal összezárul mögötte, de az alak még ott vibrál a retináján.

– Sok sikert... – suttogja maga elé, és szavai fehér párfelhőként lebegnek a hideg levegőben, mielőtt végleg elnyelné őket a sötétség.

*

A város fojtogató ködére újabb réteg rakódik: a néma, jeges félelem. Az a fajta, amelyik nem sikoltozik, hanem lassan kúszik be a bejárati ajtók alatt, és arra készteti a szülőket, hogy kétszer is ráfordítsák a kulcsot a zárban.

A nyirkos téglafalakon, a villanyoszlopokon és a művészeti kar graffitis kapuján úgy tapadnak a plakátok, mint friss sebre a géz. A papír széle a párától már pöndörödik, a fekete–fehér arcképen pedig a tinta elmosódni látszik, mintha a rajta lévő személy is köddé válna.

ELTŰNT – 18 ÉVES, VÉGZŐS HALLGATÓ

A név vastag, fekete betűkkel üt el a fehér háttértől: Jonathan Von Derlich.

A kép egy pillanatfelvétel: a fiú nem néz a kamerába, tekintete valahol távol jár, rakoncátlan fürtjei az arcába hullanak. Pontosan úgy, ahogy azon a pénteki délutánon.

A helyi kisbolt zizegő rádiójában és a kikötői kocsmák tévéin ugyanaz a hír ismétlődik, monoton lüktetéssel:

„A rendőrség a lakosság segítségét kéri. Jonathan Von Derlich, a North End Művészeti Kar végzős hallgatója negyvennyolc órája nem adott életjelet magáról. Tanárai csendes, kiváló tanulóként jellemzik. A zongora tanszak legígéretesebb tehetsége, aki előtt sorsfordító versenyvizsga állt. Utoljára a kikötő felé vezető úton látták, sötét kabátban, fülhallgatóval...”

A városi parkolóban egy rendőrautó kék–vörös fénye festi meg ritmikusan a párát. Az emberek elfordítják a fejüket. Blackwood Bay nem szereti az ilyen kérdéseket. Itt, ha valami elvész a sűrű ködben, azt a tenger ritkán adja vissza épen.

A katolikus iskola előtt a diákok csoportokba verődve suttognak. A lány a VI–os kitűzővel a kabátján megáll az egyik oszlop előtt. Ujjai hegyével végigsimít a néven: Von Derlich. A papír hideg és nyirkos a keze alatt.

Chopin.

A név ott visszhangzik a fejében, de már nem az a barátságos, mély dallam, amelyet a fiú képviselt. Most vészjóslóan kong. A plakátról ugyanaz a szórakozott, mégis titokzatos tekintet néz vissza rá, amely pénteken még „hercegnőnek” nevezte. Csak most a szemek mögött nem a zene van, hanem a nagy, fehér üresség.

A lány hátranéz a válla felett. A művészeti kar vörös tömbje mögött a köd ma sűrűbbnek tűnik. Mintha a város nemcsak Jonathant nyelte volna el, hanem a levegőt is mindenki más elől. Tudja, hogy ő volt az utolsó, aki hallotta a hangját. Az utolsó, akire rámosolygott.

Gyomra egyetlen kemény görcsbe rándul. A srác a jövőjéről beszélt, de a hirdetés szerint már csak múlt ideje van.

*

A kikötőváros másnap reggel is a megszokott, nehéz szürkeségébe burkolózik. A tenger felől érkező pára kúszik be a rozsdás daruk és a málló vakolatú raktárépületek közé, magával hozva a sós víz és a gázolaj fanyar szagát. Ebben a nyers, lüktető világban Diana Crown úgy fest, mint egy idegen test, amelyet véletlenül ejtettek egy durva vászonra.

Magas, százhetvenöt centiméternyi feszült kecsesség. Fekete haja, mint a polírozott obszidián, szorosan simul a fejéhez, kiemelve arcának nemesi éleit. Álla egy hajszálnyival magasabban pihen, mint a környezetéé, tekintete pedig úgy siklik át a környező mocsokon, mintha láthatatlan üvegfal választaná el tőle. Karcsúsága már–már a törékenység határát súrolja, mégis van benne valami ragadozó jelleg – ahogy hosszú lábaival magabiztosan méri a kopott macskaköveket, minden mozdulata gondosan megkomponált tánclépésnek tűnik. A járókelők ösztönösen utat nyitnak neki, félrehúzódnak, mielőtt kabátja hozzáérhetne a viseltes munkásruhákhoz. Szabásvonalai tökéletesek, öltözéke pedig olyan fedhetetlen, mintha a külvilág szennye nem merne hozzáérni.

Amikor belép az iskola ódon kapuján, a levegő megfagy körülötte. A gyerekek ricsaja egy oktávval lejjebb halkul, a fal melletti suttogások elhalnak. Mr. Ralph, az igazgató, már a zsibongó folyosó végén várja, széles, ragacsos mosollyal és előretolt tenyérrel. A férfi ingujján apró kávéfolt éktelenkedik, ujjai pedig nyugtalanul babrálnak a levegőben.

Diana megáll. Nem hátrál, de mozdulatlansága falat emel kettejük közé. Apró, elegáns fejbiccentéssel üdvözli a férfit, kezei azonban mozdulatlanul pihennek teste mellett, fekete bőrkesztyűbe zárva. Ujjai nem rándulnak, a bőr nem nyikordul – távolságtartása fizikai súllyal nehezedik a térre. Ralph keze a levegőben marad, ujjai lassan behajlanak, mint egy kiszáradt növényé, majd bizonytalan nevetés kíséretében zakója zsebébe süllyednek.

Az iroda tágas, de Diana számára túlságosan is „lakott”. Orrát megcsapja a régi papír, a fűtőtesteken száradó por és az előző bérlő ottfelejtett emlékeinek szaga. Amint az ajtó bezárul mögötte, az első dolga nem a kipakolás. Kinyitja táskáját, és elővesz egy kisméretű, fémvázas permetezőt. Mozdulatai gyorsak és precízek. A fertőtlenítő éles, alkoholos illata pillanatok alatt elnyomja a régi épület dohos, krétaporos szagát. A folyadék finom fátyolként borul a felületekre, Diana pedig megszállott figyelemmel követi minden csepp útját. Lefújja az asztalt, a szék karfáját, még a kilincset is.

Nuria nővér, aki éppen egy köteg papírt hoz be, az ajtóban megállva figyeli a *et. Arca barázdált a kedvességtől, de tekintetében ott bujkál a távolságtartó kíváncsiság.

– Dr. Crown, nyugodtan lazíthat egy kicsit – szólal meg halkan, szinte bocsánatkérően. – Itt biztonságban van. A vírus már régen a múlté, a város fellélegzett.

Diana megáll a permetezővel a kezében. Nem fordul oda azonnal. Ujjai fehéredésig szorulnak a fémvázon. Csak nézi, ahogy a finom permet lassan leülepszik a fényesre súrolt íróasztalra. Amikor végül ránéz a nővérre, tekintete üres és mély, mint a kikötő vize éjszaka. Maszkja nem rezdül, de hangja suttogásszerűen, mégis metsző élességgel hasít bele a csendbe.

– A vírus vitte el a szüleimet – mondja egyszerűen.

A mondat súlya alatt a szoba hirtelen még sterilebbnek, még hidegebbnek tűnik. Nuria arca megrándul, mintha pofont kapott volna, szája elnyílik egy néma bocsánatkérésre, de Diana már el is fordul. Leül a megtisztított székre, és előveszi az első aktát. A mozdulat végleges, mint egy lezáródó páncélajtó. A fal felépült. A bábmester árnyéka vetül a papírokra, de Diana Crown ekkor még azt hiszi, az ő világa érinthetetlen.

*

A konyhában a hajnali szürke fény keveredik a pirítós és a frissen főzött kávé illatával. A pult felett lebegő porszemek lustán táncolnak a keskeny pászmákban, melyek áttörnek a redőny résein. A férfi a konyhaszigetnél áll, válla kissé megereszkedik a fáradtságtól, mintha mázsás súlyt cipelne. Felgyűrt ingujja feltárja alkarját, ahol a bőr alatt vastag kötelekként feszülnek az erek minden egyes mozdulatnál. Fehér inge a hátára tapad az izzadságtól, sötét haját szoros, kíméletlen csomóba fogja a tarkóján. Precízen, vékony szeletekre vágja az almát a gyermeke tízóraijához; a penge ütemes koppanása a vágódeszkán egy metronóm pontosságával visszhangzik a csendben.

A lány az asztalnál ül, és némán figyeli apját. Tekintete nem kalandozik el, rezzenéstelenül követi a kés pengéjének minden villanását.

– Kész van a matematika–házi feladat? – kérdezi a férfi mély, rekedtes hangon, amely úgy karcol, mint kavics a betonon. Minden szót tisztán, súlyt adva nekik ejt ki.

– Kész. A logaritmusok egyszerűek – feleli az iskolás, miközben ujjai képzeletbeli sorozatot dobolnak le a lapon.

– A történelemvizsga? – Az apa a lánya elé teszi az uzsonnás dobozt, melynek fedelét olyan határozottsággal pattintja rá, mintha fegyvert töltene csőre. – A várostromokról volt szó, ugye?

– Igen. Tudom már, hol kell keresni a fal gyenge pontját – bólint a kamasz. Szemében éles tűz gyúl, egy pillanatra megvillantva azt a jeges hidegséget, amely nem illik gyermeki arcvonásaihoz.

A férfi nehéz keze megpihen a vállaikon. Apaian védelmező érintés ez, amely mögött nyers erő feszül; tenyerének melegét és súlyát a lány a pulóverén keresztül is érzi, de gerince nem hajlik meg a nyomás alatt.

– Az Odin–edzés hányadik órában lesz?

– Az utolsó előttiben. Mire hazaérsz, már a tatamin leszek. – A hangja fegyelmezett, mentes minden bizonytalanságtól.

Az apa bólint, de tekintete kutatón végigfut a lány arcán, keresve egy kék foltot, karcolást vagy a félelem legkisebb árnyékát.

– Vannak gondok az iskolában? Bármi... vagy bárki, aki az utadban áll?

A gyermek elmosolyodik. Ez nem egy ártatlan mosoly, hanem valami sokkal sötétebb. Ajkai csak résnyire nyílnak szét, szeme sarka pedig mozdulatlan marad, amitől a gesztus inkább tűnik egy ragadozó vicsorgásának, mint valódi vidámságnak.

– Ne aggódj, apa – mondja halkan, és hangjában ott vibrál a vészjósló nyugalom. – Megoldom őket.

*

A lány a harmadik emeleti ablaknak dől. Az üveg hideg és maszatos a kikötői szmogtól, de őt nem zavarja; homlokát a hűvös felületnek nyomja. Egyenletes lélegzete apró, fehéres foltot párásít a koszos táblára. Lent, az iskola töredezett aszfaltján sötét autó fékez le. Nem új modell, a sós pára már kikezdte a karosszéria szegélyeit, de tisztasága kirí a többi sáros járgány közül – a fényezésen úgy csillan meg a szürke reggeli fény, mint egy frissen fent kés pengéjén.

Az ajtó kinyílik, és hosszú, vékony láb érinti meg a talajt. A cipő sarka élesen, ellentmondást nem tűrően koppan a kátyúkkal teli betonon.

– Magas – suttogja a figyelő az üvegnek. Hangja rezgésbe hozza a párát, tekintete pedig rátapad a kiszálló alakra.

Nézi, ahogy az asszony minden mozdulata olyan kiszámított, mintha mérnök tervezte volna. Megigazítja a fekete maszkot az arcán, ujjai éppen csak érintik a gumit – gyors, gépies rándítás ez, minden felesleges érzelemtől mentesen. Megragadja a laptoptáskáját, és olyan egyenes háttal indul meg a bejárat felé, mintha láthatatlan fonal húzná a feje búbjánál fogva. Nem néz se jobbra, se balra. Válla mozdulatlan marad járás közben, tekintete pedig mereven előre fúródik, átvágva a ködön. Csak megy, be a szürke épület gyomrába.

A lány nem veszi le róla a szemét, amíg a nő el nem tűnik a szemöldökfa alatt. Valami nem stimmel vele. Túl fehér. Túl éles. Mint egy szike a rozsdás szerszámosládában.

A szünetben a tanuló nem megy ki az udvarra. A büfé melletti oszlop árnyékában áll, kapucniját a fejére húzza, kezeit mélyen a zsebébe süllyeszti. A tömeg lüktet körülötte, vállak ütköznek, nevetések csattannak a folyosó falain, de ő csak az újat keresi. És meg is találja.

Az orvos az ebédlő szélén áll. Nem eszik. Fertőtlenítő kendővel módszeresen áttörli a kezét, minden egyes ujját külön–külön, mintha láthatatlan mocsoktól akarna megszabadulni. Mozdulatai lassúak, szinte rituálisak; a kendő surrogása áthallatszik a ricsajon. Azután elővesz egy papírszalvétát, és hártyavékony réteget képezve, ujjheggyel tekeri körbe a papírpoharat, mielőtt hozzáérne a kávéhoz.

A lány feje önkéntelenül oldalra dől. Figyeli a keskeny csuklót, a feszült inakat, melyek úgy vibrálnak a bőr alatt, mint a túlhúzott gitárhúrok.

Ekkor az asszony egy pillanatra lehúzza a maszkot, hogy igyon egy kortyot. Arca sápadt, ajkai szorosan összezáródnak, mint egy heg. Egy pillanatra tekintete végigsöpör a termen – hidegen, távolságtartóan, mintha egy idegen bolygó felszínét vizsgálná, keresve a rajta tenyésző baktériumokat.

Az iskolás szája sarka megrándul. Apró, sötét félmosoly jelenik meg az arcán.

– Zakkant – suttogja, és hangjában nem gúny van, hanem egyfajta felismerés, egy titkos szövetség kezdete.

Érezni a feszültséget, amely az asszonyból árad. Ez a nő nem azért visel maszkot, mert fél a betegségtől. Azért hordja, hogy ne kelljen belélegeznie ugyanazt a levegőt, amit mindenki más. A lány tudja, milyen az, amikor az ember falakat épít maga köré. De ezek a gátak... ezek túl fehérek. És ő kíváncsi, mi történik, ha egy kis sarat ken rájuk. Ujjai öntudatlanul megfeszülnek a zsebében, mintha már érezné a hűvös vakolat érintését.

Megfordul, és anélkül, hogy zajt csapna, elvegyül a folyosó sötétebb zugaiban. Úgy siklik a falak mentén, mint egy árnyék.

I. Pozíció Diana

*

A MASZKOM ALATT SŰRŰ és fojtogató a levegő. Minden egyes kilégzésnél érzem a saját, meleg párámat az arcomon, amely lassan benedvesíti a textilt. Úgy festek, mint aki kalitkában ül, miközben tekintetemmel a padló kopott mintáit pásztázom.

Ralph hangja úgy döng az irodában, mint egy katedrális harangja.

– Ez egy katolikus iskola, asszonyom – jelenti ki az igazgató olyan magabiztossággal, mintha ő maga diktálta volna a tízparancsolatot. – Itt rend van. Fegyelem. Minden diákunkat szemmel tartjuk. Észrevennénk, ha valami nem stimmelne.

A mellette ülő nő, a tanfelügyelő, idegesen babrál az irataival. Hallom a papírok zizegését, amely élesebben hatol a dobhártyámig, mint a kinti szél zúgása.

– A diákok védelme az első, igazgató úr – veti közbe a látogató, és hangja megremeg a felháborodástól. – Egy ilyen tehetséges fiatalember nem párologhat el csak úgy. Jonathan Von Derlich nem volt problémás gyerek.

A szoba sarkában veszteglő rendőr nem szólal meg, de érzem a tekintetét. Olyan nehéz, mintha ólomból öntötték volna. Nem Ralph–ot nézi, és nem is a nőt. Engem figyel. Megigazítom az arcomon a maszkot, próbálom feljebb húzni, hogy elrejtsem a bőrömet, amely – érzem – egyre forróbbá válik.

– Megtalálták már? – kérdezi a felügyelő halkan.

A hatóság embere végre megszólal. Hangja érzelemmentes, hűvös profizmussal válaszol.

– Országos körözés van érvényben. Lehet, hogy elhagyta a várost... a szülei teljesen összetörtek.

– És ha meghalt? – suttogja a nő, és a szó úgy koppan a szobában, mint egy kavics az üvegen. – Ha valami borzalmas történt vele?

A rendőr egy lépést tesz felém.

– Egyelőre ne gondoljunk a legrosszabbra – mondja, de szeme még mindig az enyémbe fúródik. – Viszont ebben a városban a köd néha túl sok mindent eltakar.

Önkéntelenül a mellkasomhoz kapok. Ujjaim remegnek, ahogy a merev szöveten keresztül gyors, kapkodó mozdulatokkal keresztet vetek.

„Atya, Fiú, Szentlélek...”

A mozdulat gépies, gyerekkorom óta belém nevelt reflex, de most nem hoz megnyugvást.

*

A tollat pörgetem az ujjaim között – ritmikus, halk kattogás ez a fülledt irodában. A hang felerősödik a klinikai csendben, mint egy ketyegő bomba, melyet a saját jujaim tartanak kordában. Odakint a májusi nap kegyetlen fénnyel világítja meg a levegőben táncoló porszemeket; a nyitott ablakon át a virágzó hársfák émelyítően édes illata keveredik a padlóviasz szagával. Ez a tavaszi zsongás idegen ebben a steril falak közé szorított világban.

Velem szemben Queen ül. Fiatal, dacos, és egy csepp bűntudat sincs a tekintetében. Arca sima, mint a márvány, csak a szemében ég valami megmagyarázhatatlan, sötét tűz – parázs, amely nem hamvad el, bármennyire is próbálom a tekintetemmel elfojtani.

– Megkérdezem még egyszer, Queen. Miért haraptad le Kevin Shen fülét?

A kérdés súlyos, véres, mégis úgy teszem fel, mintha csak a házi feladatáról érdeklődnék. Hangosan komoly vagyok, de legbelül önkéntelen mosoly rándítja meg az arcomat. Van valami őszinte ebben a vadságban, valami nyers és tiszta, ami perverz módon szórakoztat. Érzem, ahogy a szám szeglete a maszk alatt megmozdul – apró árulás a professzionalizmusom ellen.

– Mert belém kötött – válaszolja újra a diáklány ugyanazzal a monoton hanggal, amely olyan éles, mint a szike. Nem pislog, tekintete úgy szegeződik rám, hogy szinte érezni a nyomását a homlokomon.

– Fejtsd ki – hajolok közelebb, az asztal fölé támaszkodva, próbálva elkapni a tekintetét.

A májusi hőség beszivárog a blúzom alá, bőröm viszket a feszültségtől. A selyem kellemetlenül tapad a lapockámhoz. Tudni akarom a részleteket. Látni akarom a pillanatot, amikor elszakadt nála a cérna, amikor a civilizált máz leolvadt róla, és csak a puszta ösztön maradt. Ekkor kopognak. Az éles hang belehasít a csendbe, a varázs megtörik. Tollam kicsúszik a ritmusból, és élesen koppan a lapon.

– Miss Crown – dugja be a fejét a portás, hangja bocsánatkérő és feszült. Arca sápadt, homlokán apró izzadságcseppek csillognak a folyosó neonfényében. – Mr. Ralph van itt.

A név hallatán megfeszül az állkapcsom. Érzem, ahogy a gerincem mentén végigfut a hideg. Az igazgató nem az az ember, aki váratni szokott, és nem is az, aki engedélyt kér a belépésre. A levegő a szobában hirtelen sűrűbb lesz, mintha a férfi árnyéka már a küszöb előtt beért volna.

– Remek. Akkor végre mehetek? – kérdezi Queen, és már áll is fel, hanyag mozdulattal söpörve hátra a haját, mintha csak egy unalmas óráról szabadulna. Mozgása könnyed, szinte súlytalan, mintha a gravitáció nem vonatkozna rá.

Intek az ajtó felé. Nem tartóztatom le, de nézem, ahogy kisétál – tartása egy ragadozóé, aki tudja, hogy a rácsok most éppen nyitva maradnak.

*

Az ajtó még be sem záródik Queen után, máris előveszem a fertőtlenítő kendőt a fiókból. A nedves anyag hűvöse megnyugtat. Módszeresen áttörlöm az asztallap szélét, pontosan ott, ahol a lány könyökölt, elmosva minden láthatatlan nyomot, amelyet a külvilág hagyott a birodalmamon. A kendő surrogása olyan, mint egy elfojtott sikoly. Mozdulataim precízek, gépiesek, egyfajta néma rituálé részei. Mire Mr. Ralph belép, a környezetem ismét hozza a megszokott sterilitást; az alkoholos illat elnyomja a kinti május tolakodó parfümjét.

Nem állok fel. A székem támlájának dőlve várom, hogy a jövevény betöltse a teret. Az igazgató nem sétál, ő birtokba veszi a helyiséget. A padló nyikorog a súlya alatt, az ajtófélfa hirtelen túl keskenynek tűnik a vállaihoz. Magas alakja kitakarja a délutáni napfényt, hosszú árnyékot vetve a burkolatra. Az általa hozott idegen aroma – drága dohány, egy csipetnyi bourbon és valami fémes, hideg illat, amely fegyverolajra emlékeztet – azonnal elnyomja a fertőtlenítő szagát. Ez az illatfelhő az ellenségem. Erőszakos és domináns, megzavarja a kényesen fenntartott egyensúlyomat. Orrom megremeg a maszk alatt, próbálom kiszűrni a betolakodó részecskéket.

– Diana – mondja a nevemet. Hangja mély, zengő, mint egy távoli vihar figyelmeztetése. Minden egyes szótagot tisztán, külön súlyozva ejt ki. Nem „Miss Crown”, ahogy a protokoll diktálná, hanem a keresztnevemet használja, úgy formálva a szót, mintha birtokolná azt.

– Mr. Ralph. A látogatása nem szerepelt az előjegyzési naplómban. – A maszk mögött a hangom fojtott, mégis metsző, mint a jég. Tekintetemet az öltönye hajtókájára szegezem, nem a szemébe, mert tudom, hogy a tekintete túlságosan sokat látna. Egy apró, sötét foltot látok a méregdrága selymen. Vér? Vagy csak sár egy elhamarkodott lépés nyomán? A sötét pötty irritálja a retinámat, mint porszem a tiszta lencsén.

Leül a Queen által elhagyott székre. Látom, ahogy a térdei szétnyílnak, túl sok helyet foglalva el a harmincöt négyzetméternyi, gondosan berendezett birodalmamból. Lába szinte súrolja az asztalom lábát, átlépve a láthatatlan biztonsági zónámat. Előveszek egy új aktát, és a tollamat az asztalra fektetem, kínos precizitással, párhuzamosan a laptopom szélével.

– Azt hittem, megegyeztünk abban, hogy az intézményi integritás védelmében a kommunikációnk hivatalos csatornákon zajlik – jegyzem meg, miközben bal kezemmel reflexszerűen ellenőrzöm a kontyom szorosságát. Ujjaim megnyugszanak a szorosra húzott hajháló érintésétől. Egyetlen hajszál sem szabadulhat el, ahogy egyetlen gondolat sem.

Ralph lassan előrehajol. Megvárja, amíg a tekintetem akarva–adatlanul is találkozik az övével.

– A hivatalos csatornák... túl lassúak – mondja tagoltan, az alacsony frekvenciájú hangja szinte berezonál az asztallapban. – Maga pedig túl okos ahhoz, hogy a bürokrácia mögé bújjon, Diana.

A mozdulatával a személyes terembe gázol. Érzem a hőt, amely árad belőle – lüktető, nyers energiát, amely szinte égeti az arcomat. A levegő a maszk és a bőröm között forróvá és ragacsossá válik. Ebben a steril világban minden emberi testhő fenyegetés.

– Van egy új esetem – folytatja, és minden szava élesen metsz bele a csendbe. – Magának való. Nincs benne empátia. Nincs benne megbánás. Csak tiszta... klinikai agresszió.

Egy vaskos, sárgásbarna borítékot csúsztat az asztalomra. A tasak sarka hozzáér a tollamhoz, elmozdítva azt a merőleges pozícióból. Az íróeszköz ferdén áll a laptop mellett, megtörve a rendet, mint nyílt seb a sima felületen. Gyomrom rándul egyet a rendetlenség látványától; a megbomlott szimmetria fizikai fájdalmat okoz.

– Én nem „eseteket” kapok, Mr. Ralph, hanem pácienseket, akiket a progresszív agressziós skálák mentén értékelek – javítom ki, miközben két ujjal, mintha valami fertőző tárgy lenne, visszahúzom a borítékot az asztal szélére. De a levegőben maradó illata továbbra is ott kísért.

– Nevezze, aminek akarja – válaszolja ő, hangjában semmi sietség nincs. – A jelentésnek holnap reggelre az asztalomon kell lennie.

– A szociális maladaptáció diagnózisa nem egyéjszakás munka. Alapos megfigyelés szükséges, analitikus megközelítés – mondom, de szavaim lepattannak róla, mint a golyók a páncélüvegről.

Ralph feláll. Alakja hatalmasnak tűnik a kis szobában, árnyéka rám vetül, teljesen elhomályosítva a steril neonfényt.

– Akkor kezdje a megfigyelést most. Az autó lent várja.

A maszk alatt nagyot nyelek. Torkom száraz, mintha homokot nyeltem volna, szívem pedig szabálytalanul, vadul a bordáimnak ütközik, de arcom egyetlen izma sem rándul meg. A kezem a combomhoz szorul, a nadrág szövetét markolom, hogy megállítsam a belső remegést.

– Vigye a fertőtlenítőjét is, Crown. Szüksége lesz rá, ahol maga járni fog – veti oda az ajtóból. Hangja gúnyos, mégis van benne valami sötét ígéret. Anélkül, hogy visszanézne, távozik; léptei súlyosan dübörögnek a folyosón.

Ott maradok a néma irodában. Ránézek a borítékra, amely ott hever, mint egy időzített bomba, aztán a kezemre. Remeg. Egy apró, szinte láthatatlan vibrálás, amelyet nem tudok megállítani. Tudom, hogy ma este nem a csend vár rám, hanem a káosz, amelyre Ralph hívott meg.

*

Nézem az asztalomon tornyosuló papírhalmot. A sima, fehér lapok élei borotvaélesek, a rajtuk lévő betűk pedig úgy sorakoznak, mint egy fegyelmezett hadsereg. De ez nem egy agresszív gyerek naplója. Egy harcművész hatékonysága ez, egy precíziós műszer hideg rögzítése, aki próbál láthatatlan maradni a rendszer szeme előtt. A hatodik pontnál azonban valami megváltozik. Ott a sorok között már nem technikát látok, nem a tanult mozdulatok száraz leírását. Ott elszabadul a vadállat. A lap hullámos a rányomott toll erejétől, mintha a tinta maga is fájdalmat közvetítene. Ujjaimmal végigsimítok a domborulatokon, mintha vakírást olvasnék.

– Beszélnünk kell a szüleiddel, Queen – mondom, és próbálom visszanyerni a hivatali hangomat, azt a fojtott, érzelemmentes tónust, amely az egyetlen páncélom. Saját szavaim mégis idegenül csengenek a fülemben.

A maszk alatt kiszárad a szám, torkomban érzem a májusi por fanyar ízét, de tekintetem mozdulatlan marad. A lány meg sem rezzen. Csak néz rám tiszta, barna szemével, amelyben nincs sem düh, sem megbánás – csak egyfajta végtelen, mély csend. A kis ezüst kereszt a nyakában megcsillan a könyörtelen neonfényben; ritmikus ütemben mozog a pulzusával, mintha minden szívverése néma imát diktálna. Olyan ártatlannak tűnik, mint egy reneszánsz festmény angyala, leszámítva a sötétlő véraláfutást a bütykein. Ez a folt az egyetlen hiba az összképen, egy mályvaszínű pecsét, amelyet módszeresen elrejtek a jelentésemben a „reaktív védekezés” klinikai kifejezése mögé.

– Fel tudja hívni őket? – kérdezi olyan halkan, mintha csak a pontos időt tudakolná. Hangja vibrál a szoba fülledt levegőjében.

– Természetesen. Add meg a számukat!

– Apám dolgozik – feleli gépiesen, és egy pillanatra elnéz mellettem. – Nem használhat közben telefont.

– Ó... – Megakad a levegő a torkomban. Ebben a városban mindenki elérhető. Mindenkinek van mobilja, titkárnője, digitális lábnyoma, amely igazolja a létezését. – Mégis mit dolgozik?

– A mosodában.

Az íróeszköz kicsúszik az ujjaim közül, és tompa, véglegesnek tűnő koppanással landol a szőnyegen. Nem hajolok érte. A sterilitás bástyáján, melyet oly gondosan építettem magam köré, most mély, sötét rés keletkezik. Kevin Shen apja ingatlancézár. A másik fiúé, akit az udvaron egyetlen mozdulattal kiütött, bankigazgató. Queen pedig... egy mosodás lánya? Gőz, forró pára, vegyszerszag és mások szennyese. Az agyam azonnal pörgetni kezdi a lehetséges forgatókönyveket: szociális disszonancia, osztályalapú frusztráció, az elnyomott düh kitörése. De valami nem stimmel. A képlet túl egyszerű, az egyszerű egyenletekben pedig mindig ott a hiba.

– De... – szólal meg újra a lány, miközben lassan visszafordul felém, és tekintete most először tűnik fürkészőnek. – Ha gondolja, jöjjön el vacsorára. Beszélhet vele.

Csak nézem őt. Ez a tini éppen most hívott meg a „területére”, oda, ahol a biztonsági protokollok és a fertőtlenített irodai falak már nem védenek meg. Nem védekezik, nem könyörög irgalomért, egyszerűen kinyit egy ajtót. A meghívás nem kérés, hanem néma kihívás. Érzem a szoba fojtogató melegét, és hirtelen vágyat érzek, hogy letépjem a maszkot az arcomról.

– Rendben – mondom, mielőtt a józan eszem közbeszólhatna. – Ott leszek.

*

Hazaérek. A lakásom harmincsöt négyzetméternyi vákuum, egy fehérre meszelt doboz, ahol minden tárgynak megkérdőjelezhetetlen helye van. A könyvek élei hajszálpontosan egy vonalban sorakoznak a polcon, a távirányító pedig párhuzamosan fekszik a dohányzóasztal szélével. A zár kattanása az egyetlen zaj, amelyet hajlandó vagyok elviselni; ez jelzi a külvilág végét. Azután a csendnek szinte súlya lesz, mint egy sűrű folyadéknak, amely kitölti a tereket.

Az előszobában megállok, a sötétség puha tapintása körbeölel, és elvégzem az első rituálét: leveszem a maszkot. A gumiszalag nyoma ott marad az arcomon, egy vékony, lüktető vörös vonal, amely éles határként választja el a hivatalt a magánytól.

*

Belépek a fürdőszobába. A fehér csempe vakító a neonfényben. Megnyitom a csapokat; a forró víz gőze azonnal fojtogatni kezd. Addig dörzsölöm a kezem, amíg a bőröm rákvörös nem lesz, amíg a fájdalom el nem nyomja Queen érintésének emlékét vagy Ralph szagának maradványait. Fertőtlenítő, szappan, lobogó víz. Ebben a sorrendben, újra és újra. Érezni akarom a lúgos marást. Csak amikor már feszül a bőröm, akkor engedem meg magamnak, hogy a tükörbe pillantsak.

A fejem lüktet, a halántékomon egy ér ugrál – apró, üütemes rándulás ez, amelyet képtelen vagyok kontrollálni. Diana Crown, a sterilitás bástyája éppen most vállalt el egy vacsorát egy „mosodában”. Egy helyen, amely maga a káosz és az idegen érintések gyűjtőhelye.

*

Kimegyek a konyhába, leülök a jéghideg, hófehér bútorhoz, és felnyitom a laptopomat. A fémváz hűvöse átszivárog a combomon. Egy táblázatba rendezem a zűrzavart, cellákba zárom a bizonytalanságot.

Megfigyelési napló: Queen

Dátum

Esemény

Eredmény

Magyarázat

Klinikai megjegyzés

Szept. 12.

Folyosói ütközés

Mint a betonfal

„Belém kötött.”

Statikus védekezés.

Okt. 5.

Sekrestyeincidens

Kificamodott csukló

„Belém kötött.”

Ízületi manipuláció.

Nov. 20.

Menzabaleset

Forró levesestál

„Belém kötött.”

Környezeti eszközhasználat.

Jan. 15.

Kápolnai „görcs”

Érintés nélküli kín

„Belém kötött.”

Láthatatlan fizikai behatás.

Febr. 10.

Tornaórai esés

Levegőbe repülés

„Belém kötött.”

Lendületátvitel.

Márc. 3.

A fül–eset

Részleges fülvesztés

„Belém kötött.”

Kontrollvesztés. Állati impulzus.

Ma

Udvari kiütés

Eszméletlen végzős

Maximális hatékonyság.

NÉZEM A KIJELZŐT A konyhasziget hűvös fényében. A hatodik esetnél tört meg valami – a harapás. A szemem önkéntelenül összerándul a monitor kék villanására. Ott az orvosi fegyelmem is megremegett. Nyelvem végigfut a száraz ínyemen, keresve a fém hideg ízét. A harapás nem technika. Az éhség. Vagy puszta, tömény gyűlölet. Látom magam előtt az agressziós görbét, amely ezen a ponton nem emelkedik, hanem függőlegesen átszakítja a papírt.

*

Előveszem az igazgató borítékját. A papír durva textúrája szinte sérti az ujjbegyeimet. A benne lévő lapok sarka véres. Nem sok, csak egy apró, elszíneződött folt, amely már nem is vörös, inkább rozsdabarna és száraz, mint egy régi bűntudat. De a steril lakásomban úgy üvölt, mint egy robbanás a süketszobában. Ralph nem véletlenül küldött hozzám. Tudja, hogy a rend megszállottja vagyok, és tudja, hogy ez a vérfolt el fog fertőzni.

Az éjszaka közepén felriadok. A hűtő monoton zümmögése fojtogató gépzajnak hat. Odamegyek az ablakhoz, és lenézek a városra. Ott, a távoli negyedekben, ahol a neonfények már nem érnek el, húzódik a mosoda. A sötétség azon a ponton sűrűbbnek tűnik.

Miért félek? Profi vagyok. De Queen szemében láttam valamit, amit egyik bőrkötéses tankönyv sem ír le. Azt a jeges felismerést, amikor a ragadozó észreveszi a másikat a homályban, és nem támad, hanem vár.

Reggelre a jelentésemnek készen kell lennie, a kurzor pedig gúnyosan villog az üres mező felett. Csak egyetlen mondat jár a fejemben, amelyet soha nem írhatok le hivatalos dokumentumba:

„A páciens nem beteg, hanem egy fegyver, amelyet éppen most élesítettek.”

*

Nézem a fehér képernyőt, amely visszatükrözi az arcomat, és látom, hogy a maszk nélküli tekintetemben már ott bujkál a káosz első árnyéka.

Péntek délután van.

A navigáció a város szélére vezényel, oda, ahol az aszfalt már repedezett, és az autóm kerekei ritmikus zökkenéssel jelzik az útburkolat hibáit. A levegőnek nehezebb, édesebb illata van – a kipufogógáz fanyarságába itt már beleragad a virágzó hárs és a száradó fű aromája. Ahogy fogynak a belvárosi üvegpaloták, úgy változik a táj, és úgy szorul össze a gyomrom, mint egy satuba fogott ököl. Ez nem a multimilliomosok csillogó negyede, de nem is reménytelen nyomortanya. Szerény, tisztességesen karbantartott házak sorakoznak az utcában, ahol az emberek korán kelnek és későn fekszenek; ahol a csendnek súlya van. Nem az üresség némasága ez, hanem a megfeszített munka utáni pihenésé.

Megállok a megadott címnél. Kicsiny előkertes ház, a kerítés frissen festve, a virágok pedig buján hajolnak ki a lécek között. Állok egy ideig a bejárat előtt, a kezem már kopogtatáshoz emelkedik, ujjaim a levegőben merevednek meg, de az ajtó hirtelen, szinte magától feltárul.

– Miss Crown! – Queen áll a küszöbön.

Megdermedek. Nem az a dacos, monoton hangú lány fogad, akit az irodámban hagytam, akinek a jelenléte kényelmetlen volt, mint jégkása a nyakban. Arcán széles, barátságos mosoly ragyog, szemei pedig csillognak a gyermeki lelkesedéstől. Úgy fest, mint egy teljesen átlagos, boldog tizenéves. Hosszasan, némán figyelem, próbálom összeegyeztetni a képet a véres jelentéssel. Ez a váltás – a fülharapó vadóc és a kedves házigazda között – sokkal zavarba ejtőbb és veszélyesebb, mint bármelyik küzdősportos mozdulata. A maszk alatt a szám kiszárad.

– Szia, Queen – szólalok meg végül, de a hangom bizonytalanabbul cseng, mint szerettem volna.

Ahogy átlépem a küszöböt, a tanuló ujjai az alkaromra fonódnak. A mozdulat váratlan invázió, a reflexeim azonnal bekapcsolnak: megfeszülök, vállam a fülemhez ugrik, kezem pedig önkéntelenül az arcomat védő textilhez kap. A fekete anyag érdes tapintása az egyetlen kapaszkodóm. A lány bőre forró a ruhámon keresztül is, szinte égeti a szövetet. Fejemben megszólal a vészcsengő, a tanult protokollok sikoltoznak: személyes tér megsértése, taktikai fizikai kontaktus, dominanciakísérlet.

– Nem volt kiskosztümje? Apának azt mondtam, muszáj kiöltözni – jegyzi meg Queen, miközben végigkísér az előszobán. Hangjában ott bujkál a sötét élvezet.

Érzem, ahogy a vér az arcomba szökik a maszk alatt. A diáklány szándékosan hozott kellemetlen helyzetbe. Én az arany középútra törekedtem a fehér inggel, de ő azt akarja, hogy idegennek és bizonytalannak érezzem magam a saját szabályrendszeremben. Ez nem egy gyerek ártatlan csínye, hanem tudatos pszichológiai játszma.

*

A nappaliba érve a szó bennem reked. Az asztal pedánsan, szinte mértani pontossággal megterítve, de nem ez vonzza magához a tekintetet. A főzősarokban egy férfi áll, aki mellett a konyhaszekrény játékszernek tűnik, és aki mellett a levegő is sűrűbbnek hat.

Közel két méter magas, vállaiban nyers erő feszül. Világos inget visel – akárcsak én –, de rajta ez nem egyenruha, hanem túl szűk páncél. Ingujjai felgyűrve láttatni engedik vastag alkarját, amelyet sötét szőrzet és néhány halvány, sokatmondó heg borít. Haja hosszú és vaskos fonatba rendezve, szakálla dús és ápolt. Úgy fest ebben a kis konyhában, mint egy partra szállt viking harcos. Semmi sem utal a mosodára a tartásában; ez az ember nem ruhákat tisztít, hanem sorsokat határoz meg. Tekintete nem találkozik az enyémmel azonnal, először a kezét figyeli, ahogy kést forgat.

Az alak felém fordul, mozdulatai lassúak és kimértek. A padló halkan nyikorog a súlya alatt.

– Miss Crown... – mondja, és hangja olyan mély, olyan zengő, hogy rezegni kezd tőle a mellkasom. A poharak az asztalon apró csilingeléssel válaszolnak. Vállára csapja a konyharuhát, és a kezét nyújtja. Tenyere hatalmas, bőre kérgesnek tűnik – egy újabb felület, amelytől a fertőtlenítőért kiáltó idegeim görcsbe rándulnak.

Megdermedek. Tekintetem a tenyerére tapad. Hatalmas, barázdált és végtelenül idegen. A járvány óta a kézfogás luxusnak számít, felesleges kockázatnak, amelyet én hét lakat alatt őrzött titokként kezeltem. Kezem megremeg a táskám pántján. A maszk mögött a légzésem felgyorsul.

– Én... sajnálom, a protokoll... – dadogom, de ő nem húzza vissza a karját. Csak áll ott, tekintete pedig, amely olyan sötét és éles, mint a csiszolt kovakő, a szemembe fúródik. Azt akarja, hogy megtörjem a saját szabályomat. A világ leszűkül erre a kinyújtott, türelmes tenyérre.

Michael megszólal. Lassabban beszél, mint bárki, akit ismerek, minden szót külön súlyozva.

– A protokoll... nem ízlik a vacsorához, Miss Crown. – Halvány, szinte észrevehetetlen mosoly rándul meg a szakálla alatt; nem megnyugtató, inkább ragadozó jellegű. – Michael Weiss vagyok. Queen apja. És nálunk a vendég az asztalnál... családtag.

Szavaiban nincs kérés, csak egy tény közlése.

– Örvendek, Weiss úr – suttogom, és először érzem, hogy a „Diana Crown” maszk nem véd meg.

Ott állok a fehér ingemben, és hirtelen úgy érzem magam, mint egy zavarodott iskoláslány. A textil mögött kapkodom a levegőt, arcom lángol a férfiból áradó hőtől. Professzionális távolságtartásom most nevetséges gúnyának tűnik.

– Be vagyunk oltva, ha esetleg ez javít a helyzeten – mondja Michael olyan természetességgel, amely csak még inkább kizökkent klinikai nyugalmamból. Hangja nemcsak a fülemig ér el, hanem a gyomromban is visszhangzik.

Nem néz rám közvetlenül, miközben a tésztát ellenőrzi, de minden idegszálammal érzem, hogy minden rezdülésemet figyeli. Queen elégedetten szemléli a hatást. Michael végigmér; tekintete alapos, de nem tolakodó – úgy mér fel, mint egy statikai szakértő egy gyanús épületet.

– Mivel Queeny nem tudta, vegetáriánus–e... – kezdi, miközben termete uralja a helyiséget. Vállaival szinte kitakarja a hűtőszekrényt. Látom, ahogy ujjpercein feszül a bőr, miközben egyetlen csipetnyi borsot morzsol el a forró víz felett – olyan óvatossággal, mintha törékeny madárfiókát tartana.

*

Amikor kimondja a vacsorát – Quattro Formaggi spagetti –, a kontraszt szinte fizikai fájdalmat okoz az elmémnek. Orromat megcsapja az olvadó gorgonzola karakteres illata, amely erőszakosan keveredik a férfi testéből áradó tiszta, fanyar szaggal. Ez a hatalmas alak négy sajttal készít tésztát, miközben alkarján feszülő erei és fonott haja valami sokkal sötétebb múltról árulkodik.

– Nem vagyok az – préselem ki magamból a választ, mire ő csak elmosolyodik a válla felett.

Ez a gesztus veszélyesebb, mint Queen összes kitörése. Professzionális falaim most látványosan repedezni kezdenek. A testem érzi a ragadozó közelségét, és reszket tőle.

A lakás viszonylagos csendjét hirtelen robaj töri meg. Nem egy tárgy dől el – élő, lüktető zaj ez. Karomcsikorgás a parkettán, a fa keserves nyöszörgése a súly alatt, és egy mély, torokhangú morgás, amely elemi erővel rezegteti meg a levegőt.

– Queeny! – mordul fel Michael, de hangja már későn érkezik.

Hatalmas, sötét árnyék vágódik ki a folyosó homályából. Két villanó, sárgás szem, egy éles agyarú pofa tart egyenesen felém, a vadság fekete torpedójaként. A kutya izmai az irha alatt úgy hullámoznak, mint az acélrugók. Lábam a földbe gyökerezik, az adrenalin jeges hullámként önti el a zsigereimet, megbénítva minden tanult védekezési mechanizmusomat. Hátrálni kezdek, de a falak túl közel vannak; hátam a hideg gipszkartonnak ütközik, amely beleremeg a rettegésembe. Ez az a pillanat, amikor a civilizáció minden máza elpárolog, és nem marad más, csak a puszta, állati félelem.

*

– Ülj! – Queen hangja most nem egy gyereké, hanem egy könyörtelen kiképzőé. A szó úgy csattan, mint az ostorszíj.

A német juhászkutya méterekre tőlem merevedik meg, teste feszül, mint a felajzott íj. Látom nyaki ereinek lüktetését, tekintete nem tágít tőlem. Lihegése forró és nehéz, a nyers hús és a nedves szőr szagát árasztja. A lány mellé lép, keze birtoklóan simul az állat nyakára, amely azonnal megnyugszik a mozdulattól.

– Vissza! – adja ki az újabb parancsot. Az állat engedelmesen megfordul, farkának suhogása úgy vág az idegeimbe, mint a korbács. A nehéz test mozgásától megremeg a padló, a porcelánok halkan összekoccannak.

A szoba forogni kezd velem. Érzem, ahogy a lábam megroggyan, remegő kézzel kapaszkodom az asztal szélébe, hogy ne essek össze a precízen elhelyezett tányérok között. Ujjaim elfehérednek, ahogy a lakkozott fába vájnak. A maszk alatt a szám porszáraz, szívem pedig olyan ütemben ver, hogy szinte fájnak a bordáim. A kontroll, amelyet életem minden percében gyakorolok, most éles darabokra hullik.

Michael nyugodt marad. Leteszi a fakanalat, amely tompa csattanással landol a pulton, és elindul felém. Nem siet, de minden lépése súlyos.

– Nem árt senkinek... – mondja, és hangjában van valami zavarba ejtően lágy, sötét bársonyosság. – Megijedt?

Hisztérikus, fojtott nevetés tör fel belőlem.

– Nem... – próbálok hazudni szakmai méltóságom romjain, de a testem vad remegése elárul. – De baszki... De. Azt hittem, valami ősi szörnyeteg tart felém a sötétből.

*

Michael megáll tőlem egyetlen karnyújtásnyira. Ebben a fojtogató közelségben már nemcsak a sajt illatát érzem, hanem a férfi bőrét is: valami fenyőre és hideg vasra emlékeztető aromát. Testéből áradó hője falat emel körém.

– Néha... az is – feleli halkan, és szemében megvillan valami őszinte felismerés. Pupillái kitágulnak, elnyelve az írisz maradékát. – De nálunk a szörnyetegek... tudják, hol a helyük. Mindig.

Tekintete lassan lecsúszik remegő kezemre, amely még mindig az asztallapot szorítja. Egy apró izom rándul meg az állkapcsában.

– Üljön le, Diana. Vegye le a maszkot! Itt nincs szükség rá. Senki nem fogja megfertőzni... olyasmivel, amitől a maszk megvédené.

Ez a kérés egy ellentmondást nem tűrő parancs erejével bír. Leülök, mozdulataim szétesnek. A maszkot szinte önkívületi állapotban akasztom le a fülemről. A hűvös levegő hirtelen éri az arcomat, és úgy érzem magam, mintha meztelenül állnék egy kivégzőosztag előtt.

Michael elém teszi a tányért. A Quattro Formaggi gőzölög, de gyomrom egyetlen kemény görcs. Queen a kutya fejére támaszkodva, vadmacskaszerű élvezettel figyel engem.

– Miért haraptad meg Kevint, Queen? – kérdezem hirtelen, kétségbeesetten menekülve vissza a szakmai identitásomba.

– Mert rárakta a kezét a táskámra – mondja a lány monoton hangon. – Majd előre nyúlt a mellem keresve.

Rápillantok Michaelre. Ő lassú, módszeres mozdulatokkal eszik.

– A tisztaság... fontos, Miss Crown – szólal meg, és minden szót tisztán artikulál. – Bizonyos foltokat... nem szabad megmutatni a világnak. Mert ha egyszer meglátják őket... soha többé nem moshatók le. – Hangja olyan nyugodt, mintha az időjárásról beszélne. – Queeny csak gondoskodott róla... hogy a titok... titok maradjon. Hogy a szennyes... ne kerüljön az utcára.

*

A villa megáll a kezemben. Ez nem baráti vacsora, hanem burkolt vallomás. Michael hirtelen összecsapja két hatalmas tenyerét; a zaj éles, mint egy ostorcsapás. Akkora ugrást produkálok a széken, mintha puskát sütöttek volna el a fülem mellett. Vállaim a fülemig rándulnak. A pohárban megbillen a víz, és pár nehéz csepp a fehér ingemre hullik. A folt azonnal sötétedni kezd a mellemen, a nedves selyem pedig hűvösen tapad a bőrömre.

– Hű... Miss Crown... nyugalom – mondja Michael, és hangjában ott vibrál a baljós élvezet. – Nem árt itt önnek senki.

– Mellesleg... – teszi hozzá, miközben a tálat az asztal közepére helyezi. – Ahhoz, hogy egyen... le kell vennie minden réteget. Végleg.

A férfi tekintete éhesen tapad az arcomra. Queen pupillái kitágulnak, végigpásztázza minden vonásomat. Most lát először szűrők nélkül, a maszkom védelme nélkül. A vendéglátóm hangja mélyebb, selymesebb lesz:

– Nos, Diana... Kezdhetjük a vacsorát?

Belenyúlok a villával a tésztába, de a szemem Michaelét keresi. Ő már nem a barátságos szakács. Keze a pohár körül úgy feszül, mint egy szorítóbilincs.

*

– Szóval, Miss Crown... – kezdi a házigazda, miközben az ezüstvillát a tányér széléhez koccintja. – Miért érezte úgy, hogy a hivatalos kereteken túl... személyesen kell meglátogatnia minket? Csak nem azt akarja mondani... hogy a lányom túl agresszív a maga steril világához?

– Weiss úr, a helyzet ennél komplexebb – kezdem klinikai stílusban, próbálva visszanyerni az irányítást. – Queen esetében súlyos interperszonális konfliktuskezelési deficiteket tapasztalunk.

Az apa lassan elmosolyodik.

– „Szociális maladaptáció”? – ismétli meg, mintha keserű fűszert ízlelgetne. – Miss Crown... maga egy okos nő. Látom a szemén. De ne dobálózzon üres szavakkal egy olyan embernek... aki naponta mossa ki a vért... és a koszt... a város legdrágább ingeiből. – Hangja fenyegetően lehalkul. – Mondja ki kereken... maga szerint a gyermekem egy szörnyeteg.

– Szeretném a lányát megvédeni a kicsapástól – vetem be az utolsó mentőövemet. Ralph képe bevillan: a ragacsos mosolya és az a sötét folt az öltönyén.

– Valóban? – kérdezi Michael, és a szóban ott lüktet a sötét fenyegetés. Leteszi az evőeszközt, kezei az abroszon pihennek, mint két mozdulatlan fegyver.

A csend rátelepszik a konyhára. A kezem remeg, ahogy a borosüveg után nyúlok. Queen ujja váratlanul rásimul az enyémre. Bőre hűvös, és érzem a bütykein a friss, érdes sebhelyeket.

– Inkább... ne igyon – mondja halkan, szinte suttogva. Szemében valami olyasmit látok, amitől megfagy a vér az ereimben: egyfajta bizarr szánalmat. Ez nem figyelmeztetés, hanem utasítás. Olyan parancs, amelyet csak az ad ki, aki pontosan tudja, mi következik. Tekintete mozdulatlan, mint a mélyvízi ragadozóé a csapás előtt.

Visszahúzom a kezem, mintha nyílt lánghoz értem volna. Torkomban lüktet a pulzusom; minden egyes ütésnél érzem a fém ízét a számban. Michael végtelen nyugalommal vágja a tésztát, mintha rituális áldozatot készítene elő. A kés pengéje élesen villan a neonfényben. Fehér ingem, steril tartásom, az összes diagnózisom és diplomám itt vérzik el a konyhakövön.

*

– Weiss úr, ne nézzen hülyének, könyörgöm – szólalok meg végül, és hangomból végleg eltűnik a professzionális hűvösség. Nem marad más, csak nyers félelem és feltörő düh. – Egy olyan ember, mint ön, nem véletlenül köt ki egy isten háta mögötti mosodában. És egy tizenhárom éves lány sem tanul meg véletlenül úgy harcolni, hogy egyetlen mozdulattal eszméletlenre verjen egy végzőst, vagy... – a torkom elszorul – ...megcsonkítsa egy bankigazgató fiát. Mit tanít neki ott a gőzben és a lúgszagban? Hogyan kell szakszerűen csontokat törni? Hogyan kell „eltüntetni a foltokat”, amik nem jönnek ki a mosásban?

Michael leteszi a villát. Megáll a levegő, a világ elcsendesedik körülöttünk. Tekintete nehéz, mint a gránit. Arca megkeményedik, szemöldöke felett egy ér kezd lüktetni.

– Maga agressziónak hívja ezt a steril irodájában, Miss Crown. Én... túlélésnek – mondja, és hangja mélyről jövő, fenyegető morajlás. – Ebben a városban a Kevin Shen–félék írják a szabályokat. Ők a valódi ragadozók. Úgy gondolják, mindenki az ő játékszerük. Queeny pedig... nem akar préda lenni. Sosem lesz az. Én csak megmutattam neki, hogyan vágjon vissza, mielőtt eltipornák.

Kinézek az ablakon a sötét udvarra. Rájövök, hogy nem egy problémás szülőt látogattam meg, hanem egy kiképzővel ülök egy asztalnál, aki éppen most élesíti legveszélyesebb fegyverét a világ ellen.

*

Halk, ritmikus kaparászás hallatszik a parkettán. Odin, a hatalmas német juhász visszakúszik a helyiségbe. Megáll Michael széke mellett, sárga szemével engem fixál.

– Nézze meg jól... ezt a kutyát – mutat az apa az állatra, anélkül, hogy odafordulna. Heges tenyere elmerül a sűrű szőrben. Odin láthatóan behódol az érintés alatt. – Az eb nem azért nem tépte szét magát, mert barátságos. Hanem azért... mert fegyelmezett. Queeny is az. Amit maga „bűnnek” vagy „devianciának” lát, az valójában sebészi pontosságú válaszreakció a külvilág mocskára.

A férfi szavai élesen metszik a csendet. Értem a sötét racionalitását, de minden tanult elvem tiltakozik ellene. Számomra az erőszak a kontroll elvesztése. Számára... maga a kontroll. Queen ekkor megszólal, hangja olyan émelyítően édes, mint a misebor.

– Miss Crown, maga azt mondta, meg akar védeni a kicsapástól. De miért? Hogy bent tarthasson egy olyan épületben, ahol a folyosón belém kötnek, a kápolnában pedig hátulról próbálnak megérinteni? – A kérdés úgy hasít belém, mint a szike.