BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Warsaw Protocol

Minotaur Books, New York, 2020

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Komló Zoltán

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2020 by Steve Berry

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Frank Greennek,
az ihlet emberének

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ismét csak őszinte köszönetem John Sargentnek, a Macmillan főnökének, Sally Richardsonnak, aki a St. Martin’s Publishing elnökeként szolgál, Jen Enderlinnek, aki a St. Martin’st vezényli, és kiadómnak, Andrew Martinnak a Minotaurnál. Továbbra is örök hálával tartozom Hector DeJeannak a hirdetési részlegnél; Jeff Dodesnak és mindenkinek a marketing és értékesítési részlegnél, legfőképpen Paul Hochmannek és Danielle Prielippnek; Anne Marie Tallbergnek, minden létező puhafedeles könyvek bölcsének; David Rotsteinnek, aki a borítót megalkotta; és Mary Beth Roche-nak meg az ő innovatív csapatának az Audiónál.

Hatalmas főhajtás jár ügynökömnek és barátomnak, Simon Lipskarnak, és szerkesztőmnek, Kelley Raglandnek, és az ő asszisztensének, Madeline Houptnak, mindketten csodálatosak.

Néhány extra köszönet: Meryl Mossnak és az ő rendkívüli reklámcsapatának (főleg Deb Zipfnek); Jessica Johnsnak és Esther Garvernek, akik továbbra is zökkenőmentesen vezetik a Steve Berry Enterprisest; Anna Slotorsznak, amiért annyira megkönnyítette a krakkói kirándulásainkat; Patrycja Antoniaknak, aki kétszer is végigkalauzolt bennünket a wieliczkai sóbányán, megválaszolta szüntelen kérdezősködéseimet, majd hibákra vadászva elolvasta a kéziratot; Jan Kucharznak, ő a sóbányászok egyike, aki megmutatta nekünk a rejtett kincseket; Iwona Zbelának, aki wieliczkai tartózkodásunk alatt óriási vendégszeretetben részesített bennünket; Jolant Pustuła Szelągnak, aki enciklopédikus tudással rendelkezik a Szent Móric-lándzsáról; Simon Stefanowicz atyának, a Jasna Góra-i kolostorban tett csodálatos körsétáért.

Azonban, mint mindig, a feleségem, Elizabeth marad mind közül a legkülönlegesebb.

Regényem ajánlása keserédes. Huszonkilenc évvel ezelőtt az egyik helyi népfőiskolán valaki arra kért, hogy lépjek be a kreatívírás-csoportjába. Úgy is tettem, és kezdetét vette egy kapcsolat, amely megváltoztatta az életemet. Íme, egy tény: senki sem taníthat meg valakit arra, hogyan kell írni. Ez lehetetlen. De vannak, akik megtaníthatják az embernek, hogyan tanítsa meg magát írni.

Számomra Frank Green volt ilyen.

Szigorú tanítómester volt, de ha ő nincs, engem most nem adnának ki.

Öröksége csodálatos módon tovább él az általa terelgetett számtalan író révén. 2017-ben az egyik ilyen tanítványa összeállított egy könyvet, melynek címe Wednesdays With Frank. Azoknak a visszaemlékezéseit gyűjti egybe, akik ott voltak közülünk szerda esténként Frank írói alkotóműhelyében. A könyv remélhetőleg még kint van az üzletekben. Ha így van, nézzenek bele. Az eladásból származó összes bevétel Frank fiához és családjához kerül. Hiányzik Frank.

De tovább él.

A fejemben.

Mindennap.

Nincs még veszve Lengyelország,

Míg mi meg nem haltunk,

Hogyha földünk elrabolták,

Visszaszerzi kardunk

LENGYEL NEMZETI HIMNUSZ

PROLÓGUS

1982. AUGUSZTUS 9., HÉTFŐ

VARSÓ

15:45

Janusz Czajkowski el akart fordulni az elébe táruló borzalmas látványtól, de tudta, hogy az még rosszabb lenne.

Azzal a kifejezett céllal hozták ide a Mokotów börtönbe, hogy figyeljen. Hosszú, eseménydús története volt ennek a helynek. Az oroszok építették a 20. század elején. A nácik alaposan kihasználták, ahogy a kommunisták is a háború után. 1945 óta itt tartották fogva, kínozták meg és végezték ki a lengyel földalatti politikai ellenzék és az értelmiség tagjait, meg mindenkit, akit veszélyesnek tartottak a szovjet befolyás alatt álló kormányra nézve. Sztálin idejében jött el a fénykora, amikor is ezreket tartottak fogva a Rakowiecka utcai börtönben, ahogy akkoriban a lengyelek többsége emlegette. Néha viszont a német címkét köpték oda megvetően: Nacht und Nebel. Sötétség és köd. A hely, ahonnan nincs visszatérés. Sokakat meggyilkoltak az alagsori kazánházban. Az efféle atrocitások Sztálinnal együtt hivatalosan véget értek. Valójában azonban nem ez volt a helyzet. Utána még évtizedeken át összefogdosták a másként gondolkodókat, és ide hozták be őket „kihallgatásra”.

Akárcsak ezt az embert itt, előtte.

Középkorú, meztelen, teste egy magas bárszék fölé görnyed, csuklója és bokája a vérfoltos falábakhoz kötözve. Egy őr állt fölötte a fogoly fején átterpesztett lábakkal, és a férfi hátát meg a csupasz seggét ütlegelte. A fogoly hihetetlen módon semmiféle hangot nem adott ki. Az őr abbahagyta a bántalmazást, lecsusszant a megkötözött emberről, és bakancsa talpát a férfi halántékához illesztette.

Nyál és vér ömlött belőle.

De még mindig hang nélkül.

– A félelmet könnyű előidézni – mondta a Janusz mellett álló magas férfi. – De még könnyebb színlelni.

A magas férfi a lengyel hadsereg merev őrnagyi egyenruháját viselte. Haja katonás stílusban leborotválva, fekete bajusza tömött és gondosan nyírt. Közepes testalkatú, de izmos, idősebb ember volt, olyan arrogáns, mindenre feljogosított személyiséggel, amilyet a vörös burzsoázia tagjai közt oly gyakran tapasztalt. Szempárja két rombusz alakú, semmit sem tükröző sötét pont. Az ilyen szemek mindig is sokkal többet rejtenek el, mint amennyit megmutatnak, és Janusz most azon tűnődött, milyen nehéz lehet kitartani egy ilyen hazugság mellett. A névkitűzőn az állt: DILECKI. Csak annyit tudott erről az őrnagyról, hogy ő tartóztatta le.

– Ahhoz, hogy a félelmet előidézzük – mondta Dilecki –, az emberek nagy részét mozgósítani kell annak elfogadására, hogy a félelem létezik. Ez sok munkával jár. Olyan helyzeteket kell teremteni, amelyekben az emberek látnak és éreznek. Vért kell ontani. Terrorizmus, ha úgy tetszik. A félelem megjátszása viszont? Az sokkal könnyebb. Csak el kell hallgattatni azokat, akik megkérdőjelezik a félelmet. Mint ez a szegény pára itt.

Az őr újra ütlegelni kezdte a meztelen férfit egy lovaglópálcának látszó valamivel, amelynek fém golyóscsapágy fityegett a végén. Bőrén hurkák képződtek, amelyek már véreztek. Három másik őr is beszállt a bántalmazásba, mind egyre több ütést vitt be.

– Ha megfigyeli – mondta Dilecki –, óvatosan bánnak vele. Csak épp annyi erővel, hogy fájdalmat és szenvedést okozzanak, de nem annyival, hogy megöljék. Nem akarjuk, hogy ez az ember meghaljon. Éppen ellenkezőleg. Azt akarjuk, hogy beszéljen.

A fogoly szemlátomást szenvedett, de mintha nem akaródzott volna hagynia, hogy ennek tudata elégedettséggel töltse el fogvatartóit.

– A vesékről megfeledkeztek – szólt oda Dilecki.

Az egyik őr bólintott, és ütéseit elkezdte arra a testtájékra koncentrálni.

– Ezek a szervek különösen sérülékenyek – jegyezte meg Dilecki. – A megfelelő ütéssel még arra sincs szükség, hogy megkötözzük az embereket vagy betömjük a szájukat. Nem tudnak se mozdulni, se megmukkanni. Gyötrelmes.

A metsző hangot érzelemnek még csak a nyoma sem színezte, és Janusz elgondolkodott, hogy vajon mi tesz valakit ennyire embertelenné. Dilecki lengyel volt. Az őrök lengyelek voltak. A megkínzott ember lengyel volt.

Őrület.

Az egész országot erővel és propagandával tartották egyben. A Szolidaritás a semmiből támadt, és megpróbálta eltávolítani a szovjeteket, de nyolc hónapja Moszkva végül megelégelte az engedményeket, és szigorú fellépést rendelt el. Egyik napról a másikra tízezreket börtönöztek be vádemelés nélkül. Még többeket elfogtak, és autóbuszokon elszállítottak az országból. Emberek egyszerűen eltűntek. Az összes demokráciapárti mozgalmat betiltották, vezetőiket, köztük a hírneves Lech Wałesát bebörtönözték. A katonai hatalomátvétel gyors és összehangolt volt. Már minden nagyváros utcáin katonák járőröztek. Kijárási tilalmat vezettek be, az országhatárokat le-, a repülőtereket bezárták, a nagyobb városokba tartó közúti forgalmat korlátozták. A telefonvonalakat vagy szétkapcsolták, vagy lehallgatták, a leveleket cenzúrázták, az iskolai és egyetemi oktatást felfüggesztették.

Néhányan meg is haltak.

A pontos számot senki sem tudta.

Hatnapos munkahetet rendeltek el. A médiát, a közműveket, a betegellátást, a közszolgáltatásokat, a szénbányákat, a kikötőket, a vasútvonalakat és a kulcsfontosságú üzemek java részét katonai igazgatás alá helyezték. A szigorú fellépés részét képezte az az eljárás is, amelynek keretében mindenkinek megvizsgálták a rezsimhez való viszonyát. Az új hűségnyilatkozat tartalmazott egy dokumentumot, amelynek aláírója megfogadta, hogy beszüntet minden olyan tevékenységet, amelyet a kormány akár csak elméletileg is fenyegetésnek ítél. Sokakat így szerveztek be, köztük őt is. A válaszai szemlátomást nem voltak kielégítőek, pedig amennyire csak tőle telt, hazudott.

Egy pillanatra abbamaradt az ütlegelés.

Janusz tettekre serkentette az agyát, és azt kérdezte:

– Ki ez?

– Egy matematikaprofesszor. A Szolidaritás gyűléséről elmenőben tartóztatták le. Ez teszi őt, definíció szerint, nem ártatlanná.

– Tud valamit?

– Ez a bökkenő a kihallgatással – felelte Dilecki. – Sokszor pusztán valami hasznos információ utáni kutatásra jó. Úgyhogy majd meglátjuk, mit tud.

Várakozás lógott a levegőben.

– A kihallgatásnak vannak más céljai is. Megijesztheti azokat, akiket éppen nem kínoznak, nekünk pedig lehetővé teszi, hogy megtörjük az ellenállásukat, és újjáépítsük őket a korábbinál… kezelhetőbb módokon.

Most már értette, miért van itt.

Dilecki szeme összeszűkült, ahogy a pillantása egy pontra fókuszált.

– Maga gyűlöl engem, igaz-e.

Semmi értelme hazudni.

– Abszolút mértékben.

– Nem érdekel. Viszont azt akarom, hogy féljen tőlem.

A lába remegni kezdett.

Dilecki újra a fogoly felé fordította a figyelmét, és intett. Az egyik őr felrúgta a széket, amitől az összevert ember keményen a betonpadlóra bukott. Csuklóját és bokáját eloldozták, és a férfi vérző teste kétrét görnyedt a fájdalomtól. De még így sem kiáltott fel, és nem szólt egy szót sem.

Ami lenyűgöző volt.

Ami azt illeti, sokkal inkább, mint Dilecki hamis félelme.

Így aztán ebből a bátorságból merítve azt kérdezte:

– Mit akar tőlem?

– Azt akarom, hogy tartsa nyitva a szemét és a fülét, és mondja el nekem, hogy mit lát, és mit hall. Azt akarom, hogy beszámoljon mindenről, amit tud. Tudni akarok a barátainkról és az ellenségeinkről. Súlyos válsággal nézünk szembe, és szükségünk van a magához hasonlók segítségére.

– Én egy senki vagyok.

– Ami tökéletes kémmé teszi. – Dilecki felnevetett. – De ki tudja? Lehet, hogy egy szép napon majd nagy valaki lesz magából.

Már hallott arról, hogy mit mondogatnak előszeretettel a hadiállapot szorgalmazói és támogatói. Lengyelországot a Szovjetunió, Kelet-Németország, Csehszlovákia, Ukrajna és Fehéroroszország vette körül, csupa szovjet befolyás alatt álló ország. A hadiállapotot azért vezették be, hogy Lengyelországot megmentsék a Varsói Szerződés országai részéről történő esetleges katonai beavatkozástól. Mint ami Magyarországon is történt 1956-ban, és Csehszlovákiában 1968-ban, amikor is a szovjetek minden ellenállást eltiportak. De komolyan senki sem hitt az efféle ostobaságban. Ez arról szólt, hogy a hatalmon lévők megtartják a hatalmat.

A kommunizmus egész létezése a kényszerítésen múlott.

A lengyel kommunizmus a szocializmus és a fasizmus furcsa keverékének tűnt, ahol egy kis csoport tartott ellenőrzése alatt mindenki mást, az összes erőforrással egyetemben, miközben a túlnyomó többség éhínségben és szegénységben tengődött.

A padlón heverő fogoly megrázkódott, törékeny teste úgy vonaglott, mintha a köszvény szörnyű szorításában vergődne. Az egyik őr hátba rúgta. A férfi szájából hányás tört elő. Janusz lelkének egyik fele kétségbeesetten szeretett volna segíteni neki. A másik fele csak menekülni akart, azt tenni, azt mondani, ami ahhoz szükséges. Dilecki, mint valami akkurátus iskolaigazgató, minden egyes következtetést, minden egyes kijelentést megkérdőjelezett, és ezzel folyamatosan összezavarta őt. Nem lévén más választása, azt mondta, amit vártak tőle.

– Rendben van. Megteszem, amire kér.

Dilecki csak állt, lazán összekulcsolt kézzel, ravasz pillantását készenlétben tartva.

– Azt akarom, hogy ne feledje, ha hazudik nekem, ha megpróbál átverni, vagy elrejtőzni előlem, maga is egy székhez kötözve fogja végezni. – A vékony ajkak a lehető leghalványabb mosolyba kunkorodtak. – De elég a fenyegetőzésből. Helyesen cselekedett, elvtárs. Ahogy a dal is mondja: Nincs még veszve Lengyelország, míg mi meg nem haltunk, – Hogyha… földünk… elrabolták,… visszaszerzi… kardunk.

A szavak a fogolytól jöttek, aki a padlón feküdt a saját hányásában. Összeverten. Vérezve. Meg sem kísérelve, hogy palástolja a hangjában csengő diadalt, ahogy a nemzeti himnusz második sorát elismételte.

Szent szavak minden lengyel számára.

Janusz pedig nem fogja elfeledni.

ELSŐ FEJEZET

JÚNIUS 4., KEDD

BRUGGE, BELGIUM

Cotton Malone utálta, ha kettő meg kettő öttel volt egyenlő. Amerikai hírszerző tisztként befutott korábbi karrierje során jóval gyakrabban jött ki ez a nyugtalanító eredmény, mint ahányszor nem. Nevezhetjük szakmai ártalomnak, de akár szimpla mezei pechnek is. Nem számít. A zűrös matekból még soha semmi jó nem sült ki.

Ahogy most sem.

A belgák által Heileg Bloed Basilieknek hívott Szent Vér-bazilikában, ebben a vészjósló 12. századi építményben, Európa egyik legszentebb ereklyéjének otthonában állt. Az ősi templom a várudvar egyik sarkában szorongott, a régi városháza és egy modern üzletsor közé passzírozva. Európa legnagyobb antikvár könyvvásárára utazott Brugge-be, amelyre korábban már többször is ellátogatott. Ami azt illeti, az egyik kedvence volt. Nemcsak azért, mert imádta a várost, hanem a világ legfinomabb desszertjének köszönhetően is.

Dame Blanche. Fehér Hölgy.

Vaníliafagylalt meleg belga csokoládéba mártva, tejszínhabbal megkoronázva. Odahaza Amerikában ezt fagylaltkehelynek hívják. Eléggé mindennapos. De nem itt. A helyiek művészi formává magasztosították a nyalánkságot. Minden kávéháznak megvan a maga verziója, és ő ma este vacsora után tutira egy újabb inkarnációját fogja megkóstolni.

Most éppen egy látványosság miatt jött. Olyasmi miatt, amit még nem pipált, de már hallott róla. Egy héten csak egyszer szokott sor kerülni rá. A kihelyezett plakát szerint most mindennap megrendezték, egyszer délelőtt fél tizenkettő és dél között, egyszer pedig délután kettő és négy között.

Még címe is volt.

A Szent Vér felmagasztalása.

A legenda szerint a keresztre feszítés után Arimathiai Józsefnek adták ki Krisztus testét. Ő ünnepélyes odaadással megtisztította a holttestet, a sebekből kifolyó összes vért felfogta egy szent edényben, amelyet állítólag a leszármazottaira hagyott örökül. Attól függően, hogy ki melyik változatban hitt, ennek a vérnek a cseppjei eljutottak Brugge-be, vagy a 12. században Jeruzsálem érintésével, vagy a 13. században Konstantinápolyon át.

Senki sem tudja, melyik mese az igaz.

De a vér itt maradt, és időről időre elrejtették a kálvinisták, a forradalmárok és a megszállók elől. Évszázadokon át érkeztek ide a zarándokok, hogy láthassák, őket egy 14. századi pápai bulla buzdította erre, amely mindenkinek bűnbocsánatot garantált, aki az ereklye előtt imádkozott. Az egész dolog még a furcsaságon is túltett, tekintve, hogy a Biblia egyetlen szóval sem említi, hogy Krisztus véréből akár csak egy csöppet is megőriztek volna.

Ám a hívőket még ez sem rettentette el.

A bazilika két kápolnából állt. Egy sötét, román stílusú alsóból, és egy világos, gótikus felsőből. Kétszer elpusztult, mindkétszer újjáépítették. Körbepillantott a felső kápolnán. A három gazdagon díszített hajó magasba szökő mennyezete az ég felé vonzotta a tekintetet. Lenyűgöző festett üvegablakok engedték beszűrődni a délutáni napfény aranyló sugarait. A magasban felfordított hajóhoz hasonlatos, elegáns mennyezet feszült, telis-teli bámulatosan sokszínű fafaragással. Az egyik falon bronzzal bevont, glóbuszt formázó szószék függött a magasban. Aranyozott oltár állt egy színpompás, lépcsőzetes falfestmény előtt, amely, helyénvaló módon, a vérét hullató Krisztust ábrázolta. Az áldoztató rács előtti faszéksorokat turisták töltötték meg, és még többen lézengtek fényképezőgépeiket csattogtatva.

De vissza ahhoz a bizonyos bizarr matekhoz, mely szerint kettő meg kettő az öt.

Kezdve három férfival.

Mások, mint a többi nézelődő. Fiatalok, óvatosak, pár napja borotválatlanok, vonásaik nyíltak, kisimultak. Arcukon is másfajta kifejezés ült, mint a körülöttük lévőkén, mintha a puszta bámészkodásnál sürgetőbb okuk lenne itt lenni. Éberségük nyugtalanította Cottont, valami feszültséget sugárzott, amely azt sugallta, hogy ezek nem turisták. A végső riadójelet a pozíciójuk adta le, ahogy stratégiai pontokat foglaltak el a kápolna körül, a külső falak mentén, figyelmüket inkább egymás, mint az áhítatot ébresztő környezet felé fordítva.

Az órájára pillantott. 14:00.

Megkondult egy harang.

Kezdődik az előadás.

Az oldalhajóban, a boltíveken túl kinyílt egy ajtó, és egy pap lépett ki rajta.

Kezdetét vette a felmagasztalás.

Egy palástot viselő prelátus négyszögletes, üvegfalú dobozt tartott a kezében. Vörös bársonypárnán abban feküdt az ereklye. Maga a fiola, amely vértől összecsomósodott birkagyapjú szálakat rejtett magában, nagyjából tizenöt centi hosszú, és öt centi széles volt. Az egyértelműen bizánci eredetű, jobbára hegyikristályból készült üvegcse nyakát aranyszállal tekerték körbe, két végén a dugókat viasszal pecsételték le. Egy nagyobb üveghengerben feküdt, amelynek aranykoronácskáit angyalok díszítették. Erről a külső hengerről eleget olvasott ahhoz, hogy tudja, a peremére római számokkal egy dátumot véstek.

1388. május 3.

A pap, arcán a mély áhítat kifejezésével, végigvonult a kápolnán az Ereklye Trónjaként ismert, fehérmárvány barokk oltárhoz, amelynek teteje még több vörös bársonnyal volt letakarva. A prelátus gyengéden az emelvény tetejére fektette az üvegezett dobozt, majd leült egy székre, felkészülve, hogy a hívek imát mondjanak az ereklye előtt.

De csak miután egyenként adakoztak.

Bal felől sor formálódott, ahol egy másik pap állt az adománygyűjtő persely előtt. Az emberek eurókat dobtak bele, majd a rövid lépcsőn fellépve némán az ereklyével töltöttek néhány másodpercet. Cotton eltűnődött, hogy vajon mi történne, ha valaki nem dobna be pénzérmét, és mégis le akarná róni imádatát. Elutasítanák az ilyet?

A Három Amigo pozíciót váltott, és a főhajóból a többiekkel együtt az oldalkápolna felé indult. A tömeget több templomszolga terelte, akik minden hangot elcsitítottak, amely netán túl magasra csapott. Fényképezni, mutogatni, videózni, hüledezni és adakozni lehetett.

Beszélgetni nem annyira.

Az egyik Amigo befurakodott az ereklyeimádók sorába. A másik kettő hátramaradt, az árkádsor közelében, és hat méterről figyelte a látványosságot. Az Ereklye Trónját fogadalmi gyertyák sánca választotta el a sokaságtól, több száz kis üveg mécsestartó, sokuk pislákolva lángolt. Több látogató is odalépett, és meggyújtotta a maga gyertyáját. Persze miután bedobott egy pénzérmét a fémperselybe.

Az emberek egymás után lépdeltek föl az ereklyetartóhoz, ahol néhány pillanatra megálltak imádkozni és keresztet vetni. A hátramaradt Amigók mindketten hátizsákot cipeltek. Bár a jelenlévők közül sokan szintén hátizsákot hordtak, de ahogy ezek ketten a vállukra vették, az valahogy nem tűnt rendjén valónak.

Cotton tizenkét éven át az Igazságügyi Minisztérium Magellán Ügyosztályán dolgozott, miután karriert futott be a haditengerészetnél, ahol egy ideig katonai ügyészként tevékenykedett. Már nyugdíjba vonult, korán kiszállt, volt egy antikkönyv-kereskedése Koppenhágában, és csak hébe-hóba állt kötélnek, hogy felfogadja valamelyik kormány vagy hírszerző ügynökség. Szép kis mellékest keresett a szabadúszósággal, de ez a mai nem munka volt. Csak városnézés. Kétségtelenül a megfelelő helyen, de nem a megfelelő időben.

Valami készülődött…

Valami, amiről minden egyes ösztöne azt súgta, hogy semmi jót nem ígér. A régi szokásokat tényleg nagyon nehéz levetkőzni.

A sorban álló Amigo odalépett az adománygyűjtő perselyhez, beledobott egy pénzérmét, aztán a rövid lépcsőn felkapaszkodott a márványasztalig, ahol az egykedvű pap ott maradt őrködni. A két másik Amigo kibújt a hátizsákjából, és elhúzta rajta a cipzárt. Cotton fejében a riasztócsengők csilingelése áthatóbb hangszínre váltott. Szinte hallotta a robotot az Elveszve az űrben című, régi sci-fi sorozatból. Figyelem. Will Robinson. Vészhelyzet. Figyelem.

Az egyik Amigo egy pisztolyt vett elő, a másik meg egy fémhengernek látszó valamit tartott a kezében. Kihúzta a szöget, és a dobozt behajította az oldalkápolnába.

Gránát?

Azonnal füst gomolygott elő belőle.

Nem.

Elterelés.

Cotton gondolatait összekuszálta a pisztoly éles durranása, ahogy kétszer a mennyezetbe lőttek vele. Vakolat és faforgács záporozott alá. Pánikhullám söpört végig sebesen a tömegen. Egy nő felsikított. Hangok emelkedtek. Még több sikoltozás. Az emberek csordaként indultak meg az egyetlen kijárat, egy lefelé vezető, gazdagon díszített csigalépcső felé. Talán százan, mind kifelé tülekedtek, pokoli zűrzavart okozva.

Újabb lövés dördült.

Sűrű, szürke füstfelhő gomolygott be a főhajóba, elzárva a kilátást az oldalkápolnába és az ereklyetartóhoz. Cotton átfurakodott a tömegen, és a füst felé indult. Az egyre növekvő homályban látta, hogy az az Amigo, aki sorban állt, félrelöki a papot. Izgatott látogatók újabb hulláma képezett falat a között, ahol ő állt, és a Három Amigo között, akik most az exodus sodrásával szemben egyre távolodtak. Cotton előrefurakodott, miközben a két másik Amigo a harmadik felé tendált, aki összetörte az ereklyét tartó üvegtokot. A pap nekilódult, hogy megpróbálja megakadályozni a lopást, de az egyik Amigo ököllel az idősebb ember arcába vágott, és ezzel leterítette.

Mi volt ez?

Egy klasszikus csinnadrattás rablás?

Nagyon úgy nézett ki.

És működött.

Nagy dobás.

A Három Amigo az oldalajtó felé tartott, ahonnan a pap eredetileg belépett, és amely nyilván a bazilika hátsó traktusába vezetett. És egy másik úton alighanem lefelé is. Ami azt jelentette, hogy ezek a fickók már megcsinálták a házi feladatukat.

Cotton az utolsó önmagukból kivetkőzött turistákat is kikerülte, és belépett az oldalkápolnába. Alig kapott levegőt, füstöt köhögött fel, a szeme könnyezett. A pap miatt aggódott, így aztán odabotorkált az oltárhoz, ahol az idősebb embert a padlón fekve találta.

– Jól van? – kérdezte.

A fickó kába volt, a jobb szeme vörös és dagadt. De a pap vasmarokkal ragadta meg Cotton jobb karját.

– Muszáj… visszaszerezni.

A Három Amigo köddé vált.

A rendőrség nyilván már úton van. Valakinek riasztania kellett őket. De nem sokra fog menni velük a tolvajok kézre kerítésében, akik már azon voltak, hogy felszívódjanak Brugge forgalmas utcáin.

Akcióra serkentette magát.

A városnézésnek annyi.

– Majd én visszaszerzem.

MÁSODIK FEJEZET

SZLOVÁKIA

Jonty Olivier utálta a munkája megfélemlítő jellegét. Kifinomult úriembernek tartotta magát, választékos ízlésű embernek, az érett borok és a jó ételek műértőjének. Tanult embernek, akinek szabadidejét a klasszikusok tanulmányozása uralta. Még a neve is a mozi fejedelmét idézte. Oliv-í-é. Mint Sir Laurence Olivier neve. És mindenekfölött a legtökéletesebb profi volt. A specialitása? Az információ. A hírneve? Az olyan emberé, aki pontosan azt tudja nyújtani, amit valaki tudni akar.

Potenciális üzleti partnert vagy lehetséges vevőt érő titkos hálózat érdekli? Nem probléma. A múlt hónapban a Boko Haram hány gépkarabélyt és mennyi lőszert importált Nigériába? Könnyű. A Kolumbiai Forradalmi Fegyveres Erők mit fog forszírozni a közelgő kétoldalú tárgyalásokon? Kicsit nehezebb, de megoldható. Mire készült Kasmírban a Hizb ul-Mudzsahedín, vagy az EU nemzetközi devizapiacai hogyan fogják beárazni az eurót a mai tőzsdezáráskor? Mindkettő necces, de a válaszok eléggé jól fognak közelíteni. Ráadásul árengedményt adott, ha nem volt száz százalékig biztos a dolgában, mivel egészében véve a részleges információ még mindig sokkal jobb, mint a semmilyen. A mottója? Scientia potentia est. Sir Francis Baconnek igaza volt.

A tudás hatalom.

A megszerzése viszont kihívásokkal jár. A kapzsiság változatlanul univerzális motiváló erő, tehát a pénz rendszerint megteszi a dolgát. A barterezés is eredményre vezet. Még a kemény alkudozást sem bánta, mivel ilyen volt a játék természete.

Na de kémek? Őket megvetette.

Az előtte ülő férfi kezét-lábát ragasztószalaggal egy fémszékhez rögzítették. Vezeték kígyózott be a száján, le a nyelőcsövén, gondosan megválasztott átmérőjű, elég vékony ahhoz, hogy ne váltson ki nyelési reflexet, de elég vastag ahhoz, hogy megtegye a magáét. A végén fémből készült, elektromosan vezető csőr lógott, míg a másik vége egy egyenáramú transzformátorhoz csatlakozott. Az amatőrök kívülről dolgozták volna meg, kifeszegetve, kifacsarva, kiverve vagy kirugdosva belőle az információt. Ő a kifinomultabb megközelítést részesítette előnyben. Ez a technika sokkal mélyebben ható és fájdalmasabb kényelmetlenséget okozott, és azzal a pluszelőnnyel is járt, hogy nem hagyott nyomot.

Rámutatott.

– Ki küldte?

Semmi válasz.

A társára pillantott. Vic DiGenti már régóta vele dolgozott. Útjaik először az előző szakmájában keresztezték egymást, amikor is megtudta, hogy Vic szinte bármit meg tud oldani. És hála istennek. Mindenkinek szüksége van hű társra. Laurel és Hardy. Martin, Lewis. Neki Vic volt az. Vékony, göcsörtös férfi egyenes, fekete hajjal és keskeny, szürke szemmel. Kevés beszédű ember, de rendkívül diszkrét, abszolút hűséges, és mindez a kapzsiság tökéletes hiányával párosul.

Intett, és Vic eltekerte a transzformátor kapcsolóját.

A székhez kötözött ember szeme elkerekedett, ahogy az elektromos áram végigszáguldott a vékony vezetéken, le a torkába. A teste rángatózott a ragasztószalag alatt. Egyetlen hangot sem hallatott, mivel a meggyőzés ezen konkrét módszerének egyik mellékhatása éppen az üvöltésre való képtelenség. Vic tudta, mikor kell abbahagyni, és öt másodperc múlva le is kapcsolta az áramot.

A rángatózás abbamaradt.

A férfi szájának mindkét szegletéből kicsordult a nyál.

Kicsit undorító, de várható volt.

– Kíván még egy bemutatót? – kérdezte. – Természetesen lehet róla szó. De könyörgöm, ne kényszerítsen rá.

A férfi jobbra-balra rázta a fejét, és nehézkesen, erőltetetten lélegzett.

Körülötte a fehérre meszelt falak a nyirkosság és a rothadás bűzét árasztották, el akart innen tűnni.

– Újra fel fogom tenni a kérdésemet. Létfontosságú, hogy válaszoljon. Világos?

A férfi bólintott.

– Kinek. Dolgozik?

Újabb csönd.

Bosszúsan, hosszan kifújta a levegőt.

Vic újabb öt másodpercnyi elektromos áramot küldött át a férfi testén. Óvatosnak kell lenniük, hiszen az egyenáram, ha nem helyesen alkalmazzák, megölheti.

Ezt a kémet tegnap fogták el Pozsonyban. Ők is ott voltak Vickel, néhány részletet vasaltak ki még az utolsó pillanatban. Mindketten észrevették, hogy figyelik őket, majd a kocsik visszatükröződését használták, néha pedig odapillantottak, hogy azonosítsák a követőjüket. Aztán elvegyültek a kirakatnézők tömegében, és beigazolódott, hogy árnyékuk van. Vicnek, amilyen szemfüles, sikerült anélkül lerázni a koloncot, hogy magára vonta volna a figyelmet.

– Nyilván belátja, hogy itt magára maradt – mutatott rá Jonty. – Senki nem jön, hogy megmentse. Tartsak magának még egy bemutatót?

– Azért voltam ott, hogy… magukat figyeljem. Hogy megtudjam… amit lehet.

A torkába lógó vezetéktől fulladozva ejtette a szavakat, és kelet-európai akcentussal beszélte az angolt.

– Ez nyilvánvaló. Mire jött rá?

– Egyáltalán… semmire.

Ebben kételkedett.

– Jelentette, hogy nem derített ki semmit?

– Még nem.

Ez nyilván mind hazugság.

– Kinek jelent?

Semmi válasz.

Ez aztán makacs.

Intett, mire Vic újra elfordította a gombot. A test erőteljesen vergődött a béklyó alatt, hol megrándult, hol megfeszült. Ezúttal néhány másodperccel tovább húzta a gyötrelmet, de annyira azért nem, hogy a szívét megbénítsa. Bólintott, mire Vic lekapcsolta az áramot. A férfi eszméletlenül ernyedt el a széken. Vic két hatalmas pofonnal magához térítette.

Annyi minden volt készülőfélben. Hét meghívót küldtek szét. Szinte valamennyi meghívott érdeklődést mutatott. Már csak három visszajelzés hiányzott. A holnap éjféli határidő pedig fenyegetően közelgett, valamivel több mint huszonnégy órányira volt.

– Nem szeretem a kémeket – mondta a férfinak. – Megszerzik az információt, és egyszerűen átadják a munkáltatójuknak. Ők a fő versenytársaim. Hála istennek, maga nem jó kém. Háromszor is megkérdeztem. Ha arra kényszerít, hogy újra megkérdezzem, kinek dolgozik, addig hagyom rajta az áramot, amíg meg nem hal.

Hagyta, hogy a blöffje leülepedjen.

Az egyetlen szabály, amelyhez mindig tartotta magát, bár ezt sosem verte nagydobra, az volt, hogy senkit sem öl meg. De ennél az embernél el fogja érni, hogy azt kívánja, bárcsak meghalna.

A küszöbönálló akció bonyolultabb volt, mint amire valaha is vállalkozott. Ami azt illeti, kettő az egyben. Mindkettő komplikált, rengeteg mozgó alkatrésszel, és az egyik a másiktól függ. Na de a jutalom? Hát, a jutalom. Az egyik üzlet húszmillió eurót hozhat, vagy még többet. A másik? Nehéz biztosan megmondani, de megközelítheti a százmillió eurót. Ahhoz elég, hogy élete végéig azt csinálhassa, amit csak akar. De az egész veszélybe kerülhet ennek a kémnek köszönhetően.

Tekintete találkozott Vicével.

– Ne. Kérem. Ne tegye – rimánkodott az ember.

Pillantása újra a kémre siklott.

– Válaszoljon a kérdésemre.

– Reinhardt küldött.

A névtől végigborsódzott a háta.

Az ő bosszúálló angyala.

Akire a legkevésbé számított, hogy figyelni fogja.

Pillantása elkapta Vicét.

És a gomb újra elfordult.

HARMADIK FEJEZET

Cotton az oldalajtón át kimenekült a füsttel borított kápolnából, és egy kis előszobába került. Egy fogason reverendák lógtak, ami azt jelentette, hogy a papok itt öltöztek be a misére. Ő maga is ministrált egészen tizenhárom éves koráig, amikor is az a rengeteg kérdése fölmerült. A katolicizmus a mit kiválóan el tudta magyarázni, de a miértet már nem annyira. A tinédzserek teli vannak kérdésekkel, és amikor csak nem kapott rájuk választ, úgy döntött, hogy a katolikus lét nem neki való. Így aztán elsodródott. Manapság, ha a vallásról kérdezték, mindig azt válaszolta, hogy katolikusnak született, de nemigen gyakorolja. Talán ez a magyarázata annak, hogy miért ugrott fejest ebbe a katyvaszba.

Tartozott vele az egyháznak?

Nem feltétlenül, és mégis beleugrott.

Az előszobából egy alacsony terembe menekült, amely újabb lefelé vezető lépcsőben végződött. Ennek köze sem volt az aprólékosan kidolgozott főbejárathoz, amely felé a tömeg zúdult, amikor a ribillió elkezdődött. Ez itt csak egy szűk falépcső volt. Ledübörgött rajta, ott talált egy ajtót, amely a szabadba nyílt, és ő hunyorgott a délutáni napsütésben. A régi városháza előtt elterülő teret tengernyi ember töltötte meg. A felső kápolnából kimenekült ijedt turisták ideges kupacba kapaszkodtak össze. A Három Amigo után kutatva tekintetével átfésülte a tömeget. A macskaköves tér túloldalán vette őket észre, éppen befordulni készültek egy sarkon, hogy eltűnjenek. Az ereklye nem volt látható, minden valószínűség szerint az egyik hátizsákban lapult.

Brugge egy katolikus gyöngyszem, tojás alakú történelmi központjában csak elvétve akad autó, viszont rengeteg az ember és a kerékpár. Egy körgyűrű a forgalmat távol tartja, viszont egy sor csatorna szeli keresztül-kasul a várost, a becenevét is ezekről kapta. Észak Velencéje. Belgium első számú turistalátványossága, színpompás iparosházak szegélyezte girbegurba utcák terjedelmes összevisszaságával. A régi piactér valamikor vásároknak és középkori lovagi tornáknak adott otthont, sőt még kivégzéseknek is. Rengeteg sokszínű, emeletes homlokzat megmaradt. Ezek egymást követő tömbjei tulajdonképpen egy élő múzeumot alkotnak, amely kivívta a világörökségi helyszín kitüntető címét.

Ezek eddig nem nagyon jöttek össze neki.

Nem mintha szántszándékkal akart volna törni-zúzni.

Egyszerűen csak megtörtént a baj.

Az Amigók nyomába eredt, és ő is bekanyarodott a sarkon. Majdnem százméternyire jártak előtte, két újabb nyeregtetős házsor között mozogva. Mivel azt hitték, megmenekültek, mintha már kevésbé lettek volna pánikban, lezserebbnek látszottak. Úgy döntött, csökkenti a távolságot, és futásnak eredt. Nem sokan jártak ebben a mellékutcában, mivel a fő látványosságoktól elfelé vezetett, a külső körgyűrű felé.

Sikerült ötvenméternyire lefaragnia a távolságot.

Az egyik Amigo meglátta, hogy követi őket. A pasi megragadta a másik kettőt, és közölte velük, hogy észrevették a menekülésüket.

Nekiiramodtak.

Remek.

Utánuk vetette magát.

Az utca az egyik ívhídnál ért véget, ami azt jelentette, hogy itt egy csatorna következik. Az Amigók átjutottak a túloldalra, és jobb felé eltűntek. Cotton szaporább iramra kapcsolt, és meglátta, hogy egy kőlépcsőn már leereszkedtek a rakpartra, ahol egy csónak várt rájuk. A három tolvaj beugrott, és elviharzottak, áthúztak a híd alatt, amelyen állt, és eltűntek a másik oldalon.

Az Amigók közül ketten lazán odaintegettek neki.

A csatorna feléje eső oldalán észrevette a számtalan nyitott tetejű hajók egyikét, amely húsz üres ülésével az újabb turistacsoportra várt, hogy jegyet váltsanak, és lefáradjanak egy vízi túrára. A bódénál már állt a sor, de a pénztár még nem nyitott ki. A vállával lökdösődve a sor elejére furakodott, aztán ment tovább. A jegypénztáros kiszólt a bódéból. Ő fütyült a felszólításra, hogy álljon meg, és lenyargalt a penészszagú, nedves kőlépcsőn. Odalent egy férfi várta, minden valószínűség szerint a túrahajó üzemeltetője, aki az illetéktelen behatolásra úgy reagált, hogy a két kezét feltartva megálljt jelzett. Cotton a térdével gyomron rúgta a férfit, amitől az kétrét görnyedt.

– Sajnálom – motyogta.

Felugrott a hajóra, amelynek motorja üresben járt, és eloldozta a két horgonykötelet. Megragadta a gázkart, és előrelökte, aztán megtekerte a kormányt, és a hajó orrát a Három Amigo irányába állította. Járt már ilyenen, mivel több csatornatúrát is tett Brugge-ben. A látnivalók megtekintése közben rendszerint csigalassúsággal cammogtak, de ő mindig is kíváncsi volt arra, hogy van-e bennük több kakaó.

Hát volt.

Tövig nyomta a gázkart.

A propeller rákapcsolt, mire a hajó orra megemelkedett, és csak úgy szelte a keskeny csatorna barna vizét, fehér tajtékot verve a hajó farvizén. Áthúzott az előbbi gyaloghíd alatt, és előbukkant a túloldalon, ahol a csatorna élesen balra kanyarodott, és végigkígyózott egy sor mészkőépület mellett, amelyek szögletességét a rájuk felkúszó vadszőlő lágyította. Újabb hirtelen kanyar jobbra, és a vízi út kiegyenesedett, az előttük nyújtózó szakaszt újabb vadszőlővel befutott házak és gerendahomlokzatok szegélyezték.

Áthúzott egy újabb híd rozsdás íve alatt.

A Három Amigo masszív kezdeti előnyre tett szert, de nyilván nem kapcsoltak túlzott sebességre, azt gondolván, hogy már biztonságban vannak.

Ez pedig lehetővé tette számára, hogy beérje őket.

A csatorna mintegy tizenöt méter széles volt, mindkét oldalról magas kőfalak és ferdén növő fák szegélyezték. Jobb felől egy kereszteződésből hirtelen előbukkant egy másik túrahajó. Cotton kitért balra, és a másik hajó orra közelében húzott el. A másik járművön kevés utas úszta meg a farvizében való megfürdőzést. Bocsánatkérőn odaintegetett, de ment tovább, kiegyenesítette a kormányt, és arra a helyre koncentrált, ahol az út egy másik derékszögű kereszteződésben nagy medencévé szélesedett. A Három Amigo a medencében várta, csónakjuk merőlegesen állt az ő útirányára, és két fegyveres férfi feléje célzott.

Tüzelni kezdtek.

Csaknem teljes gőzzel egyenesen a golyók felé tartott, a távolság gyorsan csökkent. Lebukott a szélvédő alá, a lövedékek elsüvítettek. Az Amigók csónakja előreiramodott, elzárva a balra kanyarodás útját. A fegyverek tovább tüzeltek. Túl késő jobbra fordulni. A hosszú téglalap alakú medencében nincs hely megfordulni anélkül, hogy a védőfalnak ütközne.

Nincs más választása.

Beugrott a vízbe.

A hajó kormányos nélkül száguldott tovább, de már csak húsz métert tett meg, akkor a kőfalnak csapódott, és felrobbant. Lebukott a felszín alá, észben tartva azt, amit egyszer olvasott. A szennyvíz az 1980-as évekig tisztítatlanul ömlött a csatornákba. Négy évtizednyi tisztítás remélhetőleg már minden kockázatot kiküszöbölt.

Kidugta a fejét a vízből.

A Három Amigo eltűnt.

Problémásnak bizonyulhat kikászálódni a csatornából. A vízi utat körülvevő falak mentén nem látott se létrát, se lépcsőt.

Sziréna hangját hallotta, mire körbefordult.

Egy rendőrségi csónak száguldott feléje, kék villogóval. Az ő hajója egyetlen lángoló hajótest volt, amely lassan a csatornába süllyedt. A rendőrcsónak odasiklott melléje. Két egyenruhás már elővette a fegyverét, és rá célzott vele. Egyikük sem tűnt barátságosnak.

Az már nem volt kérdés, hogy fog kijönni a vízből.

De vajon hol fog kikötni?

Ezzel még komolyan meggyűlhet a baja.

NEGYEDIK FEJEZET

Jonty töltött magának egy emberes adag Krupnikot. Mindig is szerette ezt az italt, a méznek, a gyógynövényeknek és a fűszereknek ezt az egyedülálló kombinációját, amit hígítanak, felforralnak, majd leszűrnek, aztán hozzáöntenek egy vodkaalaphoz. A legenda szerint a receptet bencés szerzetesek találták ki Fehéroroszországban, és végül onnan került Lengyelországba. Rendszerint melegen szolgálják fel, de ő jobban szerette szobahőmérsékleten.

Szopogatta a nedűt, az erős tömény úgy lecsillapította, mintha az éles sorjákat elfújták volna. Az alagsorban történt kellemetlenség miatt még mindig zaklatott volt. A szaglászó kémet megkötözték, és csütörtökig ott is marad. Utána elengedik. Az információ, amit megtudott, több szempontból is nyugtalanító volt, de majd Vic a gondjaiba veszi az ügyet.

Reinhardt.

Éppen ő.

Jól mondta Gandhi. A világ erőforrásai ahhoz elegendőek, hogy kielégítsék az ember szükségleteit, de ahhoz nem elegendőek, hogy kielégítsék az ember mohóságát.

Ez megmagyarázta a fő riválisát.

Körülnézett a régi könyvtárban.

A Sturney-vár tökéletesnek látszott. A 13. századi neogótikus erődítmény három szárnya egy ötszögletű várudvar körül helyezkedett el, amelyet a negyedik oldalán egy impozáns főkapu zárt le. Stratégiai jelentőségű helyet foglalt el, az Árva folyó mellett épült egy hegyes-völgyes sziklaképződménybe, a lengyel határtól ötven kilométernyire délre, Szlovákia biztonságában. A sarkokat öt torony uralta, amelyek mindegyikét kupola koronázta, egy erkély pedig egy hercegnő elbűvölően fennkölt képeit idézi, akinek az élete veszélyben forog. Ellen tudott állni az évszázadokon át be-betörő törökök, kozákok és husziták támadásainak. Olyan helynek tűnt, amely sosem ismerte a szegénységet, hiszen minden egyes szobája rogyásig volt a vár virágzó múltjából való faliszőnyegekkel és antikvitásokkal. Itt rejtették el a lengyel koronaékszereket, amikor a 17. században a svédek lerohanták az országot. A 18. században pedig ide börtönözték be Madagaszkár leendő királyát. Az egykor a helyi arisztokrácia tulajdonát képező várat az 1950-es években a kommunisták sajátították ki, földreform-politikájuk részeként. A hivatalos teleknyilvántartás dokumentumait hál’ istennek egyszer sem módosították, így a demokrácia helyreállítása után az ingatlan visszakerült előző tulajdonosaihoz, akik képtelennek bizonyultak a fenntartására. Most luxusbérleményként működött, személyzettel és élelmiszer-szállítókkal, olyan közületek és magánszemélyek számára, akik megengedhették maguknak a borsos árcédulát.

Az erkélyajtóhoz ballagott, és kilépett a felső teraszra. Színpompás cserepes növények szegélyezték az erkély kőkorlátját. Nyírfák, erdeifenyők, jegenye- és lucfenyők húzódtak, ameddig a szem ellátott egy ősi Jurassic-völgyben. Észak-Szlovákia látványos vidék. A Tátra, a Kárpátok legmagasabb hegyvonulata északon az égig ért, legmagasabb csúcsait, a hegymászók és sielők Mekkáját hó borította.

Kényszerűségből magányos életet élt. Filozofikusan állt hozzá a nőkkel való kudarcához, ami vissza-visszatérő motívumnak tűnt, a férfiak viszont nem érdekelték. Megtalálni a nehezen fellelhetőt? Aztán áruba bocsátani? Ezt imádta. És Reinhardttal ellentétben jobban szerette ő maga megteremteni az üzleti lehetőségeit, mint másokét elzsákmányolni. Túl sok üzletet kötött már ahhoz, hogy számolja őket, és a maga módján mindegyikük nyereséges volt. Persze megkerülte a törvényt, de hivatalosan sosem tartották olyannak, aki veszélyt jelent. Minden tőle telhetőt megtett, hogy apolitikus maradjon, nem foglalt állást, nem dédelgetett ideálokat. Maga volt a megtestesült Svájc. Semleges mindenben, ami számít, kivéve a profitot.

Kifejezetten belejött az élet finomságainak élvezetébe. Sosem kell aggódnia a pénz miatt, azt vesz meg, amit akar, és akkor, amikor akarja? Oda megy, ahová kedve tartja? Francis Baconnek igaza volt. A pénz jó szolga, de rossz úr. Most pedig arra készült, hogy nyélbe üsse élete legnagyobb üzletét.

Egy halk csilingelés bejövő hívást jelzett. Előkereste a zsebéből a telefonját. A mai mobil. Háromnaponta váltogatta őket, az intézményesített paranoia részeként, és egy olyan alapelv megtestesüléseként, amelyhez már régóta tartotta magát. Senkinek sem kell őt megtalálnia, hacsak nem ő maga akarja, hogy megtalálják.

– A Szent Vért közben megszerezték – mondta neki Vic. – Jött egy visszaigazoló e-mail az oroszoktól.

Elmosolyodott.

Még egy visszajelzés. Az annyi, mint öt. Már csak az amerikaiak meg a németek vannak hátra.

– Valami bonyodalom? – kérdezte.

– Tiszta lopásnak tűnt Brugge-ben.

Jó hallani.

– Meg kell győződnünk arról, hogy semmi sem jött közbe – mondta Vicnek. – Aggódom az alagsori vendégünk miatt, meg amiatt is, aki küldte.

Extra óvatosak voltak, amikor Pozsonyt elhagyták, a kémet a hátsó ülésen megkötözték, és betömték a száját, meggyőződtek róla, hogy nem követik őket, és hogy a kocsijukra nem tettek nyomkövetőt.

– Legyél rajta, Vic – mondta. – Reinhardt túl közel van ahhoz, hogy kényelmes legyen.

– Értem. Nemsokára több információm lesz.

– És a ma estével mi lesz?

– Minden el van intézve. Órákon belül indulok északra.

Ezt jó volt hallani.

Bontotta a vonalat, visszament a szobába, és az üres poharát letette a diófa tálalóra. Különféle okokból választotta ezt a színhelyet. Először is szemet gyönyörködtető volt. Másodszor kétórányira esett Krakkótól, de mégis a határ biztonságos túloldalán, egy másik szuverén országban. Harmadszor, tíz kilométeres körzeten belül nem lakott senki. És negyedszer, itt rengeteg hely volt. Bálterem felső galériával, nagy ebédlőterem, tucatnyi emeleti hálószoba, tágas konyha, és ami a legfontosabb, személyzeti átjárók, amelyek lehetővé teszik, hogy az ember rejtekúton jusson egyik szobából másikba.

Imádott titkolózni.

Micsoda izgalom olyasmit tudni, amit mások nem tudnak. És itt most ő olyasmit tudott, amit a világon senki más. Már rég meghalt mindenki, aki birtokában volt az információnak. Egy véletlenszerű tudásmorzsa, amely az ölébe hullott. Először lényegtelen. Most már felbecsülhetetlen. Ügyeskedésből megélni, ez mindig is kíváncsivá tette, akárcsak a veszély meg a dicsőség, amit ez a kíváncsiság termett. Nem beszélve a jutalomról. Na és a félelemnek az a nyirkos, szoros abroncsa, amely néha kígyóként kúszott a zsigerei köré? Azt utálta.

Reinhardt.

Egy gond.

Amivel majd foglalkozni fog, ha muszáj lesz.

Előbb azonban el kell pusztítania Lengyelország elnökét.

ÖTÖDIK FEJEZET

VARSÓ

18:30

Janusz Czajkowski elnök kiszökött a palotából, és egy várakozó autó felé tartott. Gondosan időzítette ezt a kiruccanást, a nap végéig szabaddá tette magát azzal az ürüggyel, hogy ez a ritka tétlen esték egyike lesz, amikor korán megvacsorázhat és visszavonulhat. Következésképpen a fontoskodó segéderők sleppje sem kísérte el. Semmi média. Senki, csak a biztonsági különítménye, mindannyian a Biuro Ochrony Rządu, a BOR ügynökei. Kormányzati Védelmi Hivatal. A nem hivatalos kirándulásra két fegyveres embert osztottak be mellé, meg egy jelzés nélküli Volvót.

A Lengyel Köztársaság legutóbbi inkarnációja 1989-ben született. Tehát ami az országokat illeti, ez a mostani viszonylag fiatal volt. Volt egy korábbi változat is, de a 2. világháború és a szovjet megszállás félbeszakította a létezését. Újjászületése óta kilenc államfője volt. Az alkotmány ötéves ciklust garantált egyetlen újraválasztási lehetőséggel, de nyolc elődje közül csupán egynek sikerült a második ciklus.

A lengyel politika, ha más nem is, képlékeny maradt.

A napi munka java részét egy miniszterelnök végezte, rendszerint a parlamenti többség vezetője – de elméletben bárki lehetett az. A nemzeti alkotmány adminisztratív vétót biztosított az államelnöknek, amit a parlament háromötödös többséggel leszavazhatott. Az elnök a fegyveres erők főparancsnokaként is szolgált, aki elrendelhette az általános mozgósítást. Nagyköveteket nevezett ki és hívott vissza, bűnözőket részesített kegyelemben, és bizonyos bírói döntéseket felülbírálhatott. A jelenlegi kellemetlen helyzetben helyénvaló módon ő volt a lengyel állam legfőbb képviselője is, hatalmában állt nemzetközi megállapodásokat ratifikálni és hatályon kívül helyezni.

A mázlista.

Bemászott a kocsiba, és az oldalkijáraton távozva kihajtott a palotából.

Első ciklusa a végéhez közeledett.

Ahhoz, hogy valaki elnök legyen, egyszerű követelményeknek kellett megfelelnie. Legyen lengyel állampolgár, az első választási forduló napján legalább harmincöt éves, és gyűjtse össze százezer regisztrált szavazó aláírását. A győztest abszolút többséggel választották meg. Ha egyik jelölt sem érte el ezt a küszöböt, az első két helyezett között második fordulót tartottak. Az első ciklusát szoros második forduló után nyerte, és most újabb harc derengett föl a láthatáron, mivel több vetélytárs is felbukkant. Egy volt miniszterelnök. Egy népszerű ügyvéd. Három parlamenti képviselő. Egy punkrock-zenész, aki az egyik hangosabb kisebbségi politikai pártot vezette. Egy volt miniszter, aki kijelentette, hogy csak akkor fog indulni, ha Czajkowski felidegesíti. Most nyilván ez lehetett a helyzet, mivel a hőbörgő épp a százezer aláírását gyűjtötte össze.

Mozgalmasnak ígérkezett a küszöbönálló politikai szezon.

Hál’ istennek valamelyest népszerű volt. A legutóbbi közvélemény-kutatás 55%-os elfogadottsági indexet mutatott. Nem rossz. De nem is lehengerlő. Ami szintén azt indokolja, hogy most egy kocsiban találja magát, és az elsuhanó kilométereket nézze, miközben nyugat felé viszik, a Józefa nevű faluba. Háromheti kutatás után megtalálták a probléma forrását. Egy kommunista korszakbeli volt lojalistát, aki már több mint egy évtizede meghalt. Túlzás lett volna azt remélni, hogy mindent, amit tudott, magával vitt a sírba. Ehelyett a felszínre bukkant néhány régi információ. Tények meg számok, és nem ám csak úgy találomra. Olyasmi volt ez, ami közvetlen hatást gyakorolt rá. Ami azt illeti, tönkre is tehette. Főleg egy kiélezett versengést hozó választással a láthatáron.

Ostoba módon azt hitte, hogy a múlt nincs többé.

Most viszont mintha mindent veszélybe sodort volna.

Ideje, hogy szembesüljön vele.

Az autó áthajtott a Visztulára néző szirten gubbasztó Józefán. A hosszú múltra visszatekintő, tetszetős öreg központtal rendelkező falu egy várrommal és egy katedrálissal büszkélkedhetett, de a hírnevét leginkább egy közeli finomítónak köszönhette, amely több száz embert foglalkoztatott. A ház, amelyet keresett, a településtől délre állt, egy mellékúton, amely a folyótól elfelé vezetett. A sofőrje az utcától távol, a fák között parkolt le, hogy a kocsi ne keltsen feltűnést. Czajkowski kilépett a meleg estébe, és a bejárati ajtó felé indult. Egy fekete öltönyös, fekete nyakkendős férfi várta illendő, de hűvös, kifürkészhetetlen arckifejezéssel. Michał Zima. A BOR főnöke.

Belépett a házba.

Egyszerű hely volt, ahhoz hasonló, amilyenben Lengyelország déli részén, Rzeszówhoz közel felnevelték földműves szülei, akik nem voltak forradalmárok. Ám az 1980-as években mindez megváltozott. A privát földtulajdont azelőtt sosem engedélyezték. Hogy az egyre növekvő nyugtalanságot csillapítsák, mindenkinek tulajdonjogot ígértek vásárlás vagy öröklés útján. De hazugság volt az egész. A szülei a földművesek többségével együtt fellázadtak, és megtagadták, hogy élelmiszert adjanak el az államilag rögzített nyomott árakon, inkább a sztrájkolóknak adományozták a terményeiket.

Bátor tett volt, ami meg is tette a hatását.

– Hol van? – kérdezte Czajkowski.

– Odakint hátul.

– És a másik?

Zima intett.

– Ott bent.

– Mondja, hogy talált rá erre a helyre?

– Tulajdonképpen egy kis szerencsével. De néha nincs is más.

Vette az adást. Ne vidd túlzásba a kérdezősködést.

Tekintetével átfésülte a szobát, és egy asztalon seregnyi bekeretezett képet vett észre. Az egyiken megakadt a szeme. Odalépett, és szemügyre vette a képet, amely egy férfit ábrázolt egyenruhában. A lengyel hadsereg őrnagya volt, zubbonyán az SB, a Biztonsági Szolgálat jelvényével. Felismerte a jellegtelen arcot, a borotvált fejet és a gondosan nyírt bajuszt, az embert a Mokotów börtönből.

Aleksy Dilecki.

Évtizedek óta semmit sem látott, semmit sem hallott erről az emberről.

A 2. világháború lerombolta Lengyelországot, minden lebombázva és az eszméletlenségig kizsigerelve, semmi forrás és kevés emberi erő az újjáépítéshez. A szovjetek újjáépítést ígértek, és sokan hittek is nekik. Az 1970-es évek végére azonban nyilvánvalóvá váltak a hazugságok, és elfogyott az ország türelme. Akkor már mindenki látástól vakulásig dolgozott, alig talált ennivalót az üzletekben, és szén meg ruha, többek közt kabát híján örökösen fázott. Az embereket éjjel-nappal megfigyelték, propagandával etették, a gyerekeiken agymosást végeztek. Szüntelenül az erőszak veszélye fenyegetett. Ahogy az éhségé is, mivel a kormány élelmiszerjegyek révén még azt is megszabta, hogy mennyit ehet valaki. Mindannyiunknak egyforma gyomra van. Ezt szajkózták sokan. És ha az emberek éheznek, ha a gyerekeik éheznek, bármit megtennének, hogy enyhítsék a szenvedést.

És tettek is.

Tetszett nekik, amit Orwell írt.

Minden állat egyenlő, de egyes állatok egyenlőbbek a többinél.{1}

Ez volt Aleksy Dilecki.

A politikusokat és a rendőröket mindig is favorizálták. Ők nagyobb fejadagokat kaptak. Különleges üzletekben vásároltak. Jobb körülmények között laktak, több kiváltsággal rendelkeztek. Még nevük is volt. A nómenklatúra, ahogy a szovjetek a kormányzati állások listáját nevezték, örökösen betöltésre várt. Az embereket nem az érdemeik szerint válogatták ki, hanem kizárólag a rezsimhez való lojalitásuk alapján. Önmagukban egy informális uralkodó osztállyá lettek. A vörös burzsoázia. A korrupció és a kegyetlenség állandó eszközül szolgált a céljaik elérésére.

És ő most az egyik közreműködőt bámulja.

Emlékezett rá, hogy annyi évvel azelőtt mi hangzott el a Mokotów börtönben.

Ki tudja? Lehet, hogy egy szép napon majd nagy valaki lesz magából.

A fejét csóválta a dolog iróniáján, és örült neki, hogy Dilecki meghalt.

– Ismerte? – kérdezte Zima.

Eddig csak egy embert avatott be az idevágó történetbe, és az nem Zima volt. Elengedte a füle mellett a kérdést, és így szólt:

– Mutassa, mit talált.

A fotót pedig visszatette az asztalra.

Követte Zimát egy kisebb tárolóhelyiségbe, ahol nagy összevisszaságban hevertek a család múltjának maradványai. Meglátta a két rozsdás iratszekrényt.

– Teli vannak dokumentumokkal – mondta Zima. – Jelentésekkel, levelekkel, memorandumokkal. Mind az 1970-es évek végétől az 1990-es évekig. Szórványos dátumok és esetek. Semmiben sincs igazán rendszer. Dilecki sokáig dolgozott a Biztonsági Szolgálatnál. Rengeteg titkot tudhatott. Amikor a kommunisták megbuktak, egy részüket nyilván eltüntette.

Rengeteg minden odaveszett abban a zűrzavaros időszakban, a Szovjetunió összeomlása és Lengyelország feltámadása után. Manapság kevesen törődtek a múlttal. Mindenki csak annak örült, hogy vége. Mintha csak a jövő számított volna. Csakhogy ez a fajta rövidlátás hiba.

Mert a történelem igenis számít.

– Átvizsgálta valaki azokat az aktákat? – kérdezte.

– Csak én. És én is csak futólag néztem beléjük. Csak annyira, hogy megállapíthassam, ez lehet az, amit keres.

Kíváncsi lett.

– Honnan tudja, hogy keresek valamit?

– Nem tudom. Pusztán feltételezem, annak alapján, amit eddig megtudtam.

Ki kell derítenie, mennyit tud ez az ember. De nem most.

– Ami ebben a két szekrényben volt, azt mind betették annak a kocsinak a csomagtartójába, amelyikkel jöttem?

Zima bólintott.

– Dilecki özvegye eladott valamit a dokumentumokból? – kérdezte.

– Nem. A fiuk adott el. Őrizetbe vettük.

Ez új információ volt.

– Néhány órája tartóztattuk le. – Zima intett, ő pedig követte őt vissza, a nappaliba. Kék nejlon sportszatyor hevert a díványon. Zima kicipzárazta a tetejét, hogy megmutassa a zlotykötegeket.

– Félmillió. A fiú házában találtuk.

Most már kezdett értelmet nyerni az egész. A szülők derék, hűséges kommunisták voltak, a fiú viszont nem annyira. Évtizedek teltek el. Az apa meghalt, az anya megöregedett. Két iratszekrény rejtheti a kulcsát annak, hogy minden megváltozzon, főleg, ha az iratok némelyike a Janusz Czajkowski nevet emlegeti. Csak vevőt kell hozzá találni.

– Beismert valamit a fiú?

Zima bólintott.

– Egy Vic DiGenti nevű emberrel kötött üzletet, akiről tudjuk, hogy Jonty Olivier segédje.

– Úgy mondja ezt a nevet, mintha ismerné.

– Ismerjük. Információkkal házal. Valamelyest megbízható is. Esetenként már a mi hírszerző szolgálataink is alkalmazták. Az anya egyáltalán nem tudott arról, amit a fiú csinált. Csak tegnap este tudta meg, amikor a fia felajánlotta neki a pénz egy részét. Nem örült neki. Keservesen összevesztek, mindössze pár órával azelőtt, hogy a fiút letartóztattuk.

– Mutassa a többit – mondta Czajkowski.

Zima a hátsó ajtón kivezette egy kis hullámbádog tetejű pajtába. Az építményt a közeli autópálya felől fák és bokrok takarták el. Az ajtaja tárva-nyitva állt, ő pedig belépett rajta. Gyenge fényű villanylámpás oszlatta el a sötétséget. Nem sok minden volt odabent. Néhány szerszám, egy talicska, egy rozsdás, öreg autó, és egy asszony, aki a szarufán lógott, két karja ernyedten az oldala mellett, a nyaka halálában félrebillent.

– Éjjel tehette – mondta Zima. – Talán miután megtudta, hogy a fiát letartóztatták. Vagy esetleg a férje iránt érzett hűségből. Sose fogjuk megtudni.

Nyilván felmászott az öreg kocsi tetejére, odakötözött egy kis darab kötelet, aztán lelépett a feledésbe.

Megcsóválta a fejét.

Most minden Belgiumon múlik.

HATODIK FEJEZET

Cotton a cellában ült, a csatornában való fürdéstől még mindig csuromvizesen. Igazán le kéne zuhanyoznia, habár ez itt nem a Four Seasons. De ami a cellákat illeti, nem is volt olyan rossz. Tágas. Tiszta. Működő vécével. Zárták őt már be ennél sokkal rosszabb helyekre is.

Ennyit a katolikus egyháznak való tartozásról.

Este hét felé járt. Órák óta egyedül volt idebent. A brugge-i rendőrök nem a legjobb hangulatban voltak, amikor a csatornából kihalászták. Azon nyomban hátrabilincselték a kezét, és megpróbálták kihallgatni. De ő tudta, mikor kell befognia a száját. Persze lesz majd egy pont, amikor muszáj lesz megmagyaráznia a dolgokat. A pap a bazilikából remélhetőleg majd elmondja nekik, ő kérte meg rá, hogy eredjen az ereklye nyomába. Eddig csak annyit tudtak, hogy elkötött egy hajót, és összetörte a csatornában. Mire a zsaruk megérkeztek, a lövöldözés már abbamaradt, a Három Amigo pedig meglépett.

Ő jelentette az egyetlen problémát.

A rendőrök elvették a tárcáját. Az útlevelét a szállodában hagyta. Legalább tudták a teljes nevét, Harold Earl Malone. A Cotton becenév sehol sem szerepelt a dán jogosítványán, sem semelyik hivatalos iratán. Az emberek előszeretettel kérdezgették tőle, hogy honnan jött a címke, és ő mindig ugyanazt válaszolta. Hosszú történet. És az is volt, amelyben még az apja is szerepelt. Még mindig emlékezett arra a napra, amikor tízéves korában a haditengerészet két tisztje érkezett a házukhoz, és azt közölték vele meg az anyjával, hogy az apja tengeralattjárója elsüllyedt. Semmi holttest. Semmi temetés. Minden titkosítva. Csaknem négy évtizedébe telt, mire kiderítette az igazságot, és az egész hercehurca rendkívüli bizalmatlanságot ébresztett benne a kormány iránt, bármilyen szinten.

Ami újabb magyarázatul szolgált arra, hogy senkinek sem beszélt.

Ha majd elérkezik az idő, azt remélte, hogy az igazság fogja tenni a legjobb szolgálatot – elvégre semmi mással nem operálhatott. A brugge-i rendőrség mostanra már biztosan értesült a lopásról. A Szent Vér volt a legfontosabb objektum a városban. Évente százezrek jönnek, hogy lássák. A 14. század óta nagyszabású ünnepség keretében minden évben körülhordozzák a városban. De ha tudják, hogy eltűnt, miért nem jöttek még, hogy elcsevegjenek vele? Talán meg akarnák tudni, hogy mit tud.

De az is lehet, hogy nem.

Csengés-bongás zavarta meg a gondolatait.

A folyosó végén kinyílt, majd becsukódott az egyik fémajtó.

Léptek visszhangzottak egyre közelebbről. Lassú, egyenletes kopogás.

Felnézett, és egy nőt látott meg.

Filigrán, magabiztos arckifejezésű nő volt, sötét hajába ősz szálak vegyültek. Hatvanas évei derekán járt, noha Cotton tudta, hogy az Igazságügyi Minisztérium személyzeti aktáiban csak egy N/A szerepel a születési dátum számára fenntartott helyen. Mindenki kényes volt valamire. Ez a nő a korára. Két elnök is megpróbált igazságügyi minisztert csinálni belőle, de ő mindkét ajánlatot elutasította. Miért? Ki tudja? Hajlamos volt azt tenni, amit akart. Amitől tényleg nagyon jó volt abban, amit csinált.

Cotton felállt, és a rácshoz közelített.

– Nem így találkoztunk először is?

Stephanie Nelle elmosolyodott, és bólintott.

– A Duval megyei börtönben, ha jól emlékszem.

Cotton elvigyorodott.

– Én nagymenő jogász voltam a haditengerészetnél.

– Aki éppen lelőtt egy nőt.

– Ugyan már. Ő tüzelt először, meg akart ölni.

– És tessék, annyi év után a csatorna fenekére küldtél egy ellopott hajót. Mintha árnyékként követne a balhé.

– És mi van a három tolvajjal, meg az ereklyével, amit elloptak?

– Hát éppen ez az, Cotton. Nincs semmiféle lopás.

Ez a kijelentés meglepte. Aztán kapcsolt.

– Eltussoltátok?

A nő bólintott.

– Éppen Brüsszelben voltam, a nagykövetségünkön, amikor jött a hívás a rendőrségtől. Megtudták, hogy valamikor közénk tartoztál, és Atlantán keresztül érdeklődtek. Az iroda felvette velem a kapcsolatot. Nekem persze fogalmam sem volt róla, hogy itt vagy. De ettől függetlenül kikértelek.

A férfi vállat vont.

– Rossz helyen, a megfelelő időben. Történetesen épp ott voltam. Azok a tolvajok viszont pontosan tudták, hogy mit csinálnak. Az egészet megtervezték.

– Mesélj még.

Elmagyarázta, hogy mi történt a bazilikában és utána. A nő a rács egyik oldalán, ő a másikon. Amikor befejezte, azt kérdezte:

– Mit keresel te Brüsszelben?

– Erre a kérdésre nem lesz ingyen a válasz.

A férfi értette. Okkal hagyta őt a cellában ez alatt a beszélgetés alatt. Évekkel ezelőtt, amikor idő előtt visszavonult az Igazságügyi Minisztériumból, azt hitte, ritkaságszámba fog menni, hogy újra lássa Stephanie Nelle-t. Többek között azért lépett ki, hogy megússza a kockázatokat, és valami másban is kipróbálja magát. Világéletében elkötelezett bibliofil volt. Most, hogy saját üzlete van Koppenhágában, tényleg a könyvek jelentik az elsődleges szakmáját. Néhány ritka kötetre vadászva jött Belgiumba, amelyek iránt egyik-másik törzsvevője érdeklődést tanúsított. Egy 1897-es nyomású Drakulára. A hobbit 1937-es első kiadására. Az Óz, a csodák csodája egy 1900-as eredetijére. Mind drága, és nehezen fellelhető. Olyan pasasként tett szert hírnévre, aki képes megtalálni azt, amit a gyűjtők szeretnének. De ahelyett, hogy a könyvvásáron lenne, egy börtönben ül, és nyilvánvalóan a volt főnöke kezében van az ajtó kulcsa.

– Mit akarsz? – kérdezte.

– Mindig is szerettem az egyenességedet. Rengeteg időt takarít meg.

Amíg Danny Daniels volt az elnök, a Magellán Ügyosztály volt a Fehér Ház jolly joker ügynöksége. Stephanie nem mindig volt ilyen puszipajtási viszonyban a végrehajtó hatalmi ággal. Ami azt illeti, a legtöbb elnök nem nagyon törődött vele. Eleinte Danielsszel sem jöttek ki. De aztán kivívta az elnök bizalmát. Danielsnek véget ért a két ciklusa, és most az Egyesült Államok Kongresszusában ő volt Tennessee állam második számú szenátora. Elvált férfiként személyes kapcsolatot ápolt Stephanie-val, amely, ha hinni lehetett a pletykáknak, szerelemmé virágzott ki. A férfi örült a nőnek. A nő megérdemelte a boldogságot. Nem a munkának kéne meghatároznia egy életet.

Cotton legalábbis ezt mondogatta magában.

Stephanie egyike volt annak a maroknyi embernek a világon, akiket a barátjának nevezett. Az egyik legközelebbi. Rengeteg mindenen mentek keresztül együtt. Az ő egész hírszerző ügynöki szakmai karrierje neki volt köszönhető. Szerencsét próbált a haditengerészet egy ifjú jogászával, és megadta neki a lehetőséget, hogy igazán jó legyen abban, amit csinál. Olyannyira, hogy folyton visszajárt hozzá segíteni, még az után is, hogy nyugalomba vonult.

– Még nem válaszoltál a kérdésemre – mondta Cotton. – És azt sem ajánlottad fel, hogy kiviszel innen. Felteszem, a kettő összefügg egymással? Úgyhogy térjünk a tárgyra. Mennyit ajánlasz?

– Nem lehetne ez szívesség?

Most a férfin volt a sor, hogy csodálkozó pillantást vessen a nőre.

– Számlákat kell fizetnem. Azért jöttem ide, hogy könyveket vásároljak olyan embereknek, akik ezért fizetnek engem. Rengeteg pénzzel, tehetném hozzá. Nekem igenis dolgom van…

– Százezer – mondta a nő.

– Meddig?

– Pár napon belül. Legkésőbb csütörtök estig.

– A fenyegetettségi szint.

– Ez most zűrös lehet.

Stephanie nem a túlzásairól vagy az alábecsléseiről volt híres. Tehát ha ő a zűrös jelzőt használta, akkor azt a figyelmeztetést nem lehetett figyelmen kívül hagyni. De ahogy azt az évek során Cotton már megtanulta, a biztos dolgok rejtették a legtöbb veszélyt. A zűrös talán ennél jobb.

– Százötven – mondta. – Egy kis bónusz a zűrös részért.

A nő bólintott.

– Oké. Óriási gondjaim vannak.

– Vigyél ki innen, és segítek megoldani őket.

HETEDIK FEJEZET

Cotton Stephanie-t követve elhagyta a börtönt, és újra kilépett Brugge utcáira. Odakint turisták özöne élvezte a gyönyörű estét. A rendőrök nem örültek, amikor látták elmenni, de egyikük sem vonta kérdőre Stephanie-t. A felhatalmazása egyenesen Brüsszelből érkezett, a tápláléklánc sokkal magasabb fokáról, mint ahol bármelyik helyi rendőrfőnök tartózkodott.

A ruhája ugyan már kezdett megszáradni a megmártózás után, vörösesszőke haja még továbbra is zilált maradt. Lassan leszállt azokból a magasságokból, ahová az akciók szokták repíteni. Újra és újra elmondta magában, hogy nem hiányzik neki. Csakhogy ez hazugság volt. Olyankor tűnt a legjobbnak, amikor rajta volt ez a nyomás, még ha a Három Amigo elfogására tett kísérlete nem tartozott is a legjobb pillanatai közé. Stephanie hirtelen felbukkanása azonban új megvilágításba helyezte a dolgokat.

Igenis valami nagy dolog van történőben.

És ki nem szeret az ilyesminek részese lenni?

A zsúfolt főtér felé vették az útjukat.

Brugge 9. századi erődítményként kezdte, a tengerpart vikingek elleni védelmére építették. A város akkoriban még a tengerre nézett. Az évszázadok során azonban az óceán lassan visszahúzódott, a nyomában megmaradt árapálysíkság pedig száraz, termékeny talajjá alakult, amely jelentős középkori kereskedelmi központtá változtatta a várost. Az emberek a 10. század óta a város macskaköves főterén gyülekeztek, és ahogy Cotton most ott állt, maga elé képzelte a portékájukat áruló halászokat, a terményt elzálogosító földműveseket, a flamand vásznat vizsgálgató külföldi vevőket, meg a rengeteg vásárt és fesztivált, amelyek tömegeket vonzottak szerte Európából. Ez volt kora New York Cityje. Az egész tartomány számára a társasági, politikai és gazdasági élet központja.

Nézte a teret.

Tudta, hogy java része az 1990-es évekbeli felújításból származik, amely megőrizte a letűnt kor hangulatát, ugyanakkor gyalogosbarátabbá tette. Se akkor nem volt, se most nincs se egy plakát, se egy neonfelirat, se egy magas ház. Bűbájossága szerény egyszerűségéből fakadt, az idő vénülő keze uralta, szemernyi elhanyagoltság nélkül. A lépcsőzetes nyeregtetős házak sorai teli voltak szállodákkal, bankokkal, szuvenírboltokkal, kiskereskedésekkel, bárokkal és kávéházakkal, és mindent úgy hasznosítottak, mintha nem is egy másik kor felbecsülhetetlen relikviái lennének. A város védjegyévé vált harangtorony magasan belehasított az esti égboltba. Csaknem kilencven méter magas, és ahogy azt Cotton néhány éve megtapasztalta, érdemes megmászni. Derült napokon ellátni egészen a mérföldekre lévő flamand tengerpartig.