részlet

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Terézia Mora: Der einzige Mann auf dem Kontinent
Luchterhand Literaturverlag, Munchen, 2009

A könyv fordítását a Goethe Intézet támogatta.

Copyright © 2009 by Luchterhand Literaturverlag,
a division of Verlagsgruppe Random House GmbH,
Munchen, Germany

Hungarian translation © 2011, 2021 Nádori Lídia
Magyar kiadás © 2021 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Tillai Tamás

Második, javított kiadás
ISBN 978 963 518 103 2

Felelős kiadó Sárközy Bence
Felelős szerkesztő Csordás Gábor
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

PÉNTEK

Nappal

Föléhajolt, melle előrelendült, illat szállt fel a hasa mentén, Darius fölemelte kissé a fejét, hogy lássa a köldökét: parányi kagyló, felül karimával; Darius örült a látványnak, de ez csak az első fejezet, ami igazán érdekelte őt, az a folytatás volt: az alhas domborulata, a csokoládébarna szeméremszőrzet, és esetleg, a szőrzet aktuális sűrűségétől függően, még a szeméremajkak is – de épp itt némi zavar támadt, egy kar tolakodott a képbe, mit csinál, hajfürtöt simít ki az arcából?, könyöke alatt egy csokor mályvarózsa villant föl, a könyök és a csokor között betűzött a nap. – Ne! – szólalt meg. – Jaj – mondta Flora –, még alszol. – Igen – válaszolta álmában.

Egy pénteki napon, szeptember 5-én, röviddel reggel 8 óra után egy férfi jelent meg egy irodaház első emeleti recepcióján, nem túl magas, karcsú, napbarnított, jól fésült, és Darius Kopp, a Fidelis cég munkatársa iránt érdeklődött. A recepciós hölgy azt az információt adta, hogy az úr ilyen kora reggeli órán nem szokott bent lenni. Az elegáns férfi azt felelte, hogy siet. A recepciós hölgy, akit Frau Bachnak hívtak, látta a verejtéket a férfi homlokán, egy izzadságcsepp utat tört magának a halánték irányába, egy másik az orr felé. Frau Bach nagyon vonzónak találta. A férfi megkérdezte, hogy itt hagyhatna-e egy csomagot. Frau Bach óvatos lett. Tudja, milyen veszélyes időket élünk, őrizetlen és átvizsgálatlan csomag nem maradhat, egy ekkora nagy irodaházban csak úgy csomagot átvenni – elektronikus eszköz doboza, tartalma a felirat és a kép szerint egy WaveLAN24 típusú hozzáférési pont, de látszott rajta, hogy már kibontották –, az, hogy itt hagyja nekem a névjegykártyáját, nem sokat segít abban az esetben, ha netán… (Sashának hívják, ez is tetszik. Ugyanakkor kétes alaknak is látszik. Esetleg láthatnám, mi van benne? Nem, nem láthatnám.)

Nyugodtan megkérdezhette volna. A jóképű férfi készségesen odatolta volna elé a pulton a csomagot, mondván: pénz. Mire Frau Bach azt hitte volna, tréfál, vagy átvitt értelemben érti, mosolyogva elvette volna a csomagot, megrázogatta volna. Zizegő csomag. Papírpénz, jegyezte volna meg türelmetlenül órájára pillantva a férfi.

Darius Kopp fölriadt – Nem alszom! Nem alszom –, újra elaludt, majd másodszor is fölébredt. Az ágyában feküdt, a hálószobájában. Dupla ágy, szekrény, komód, fésülködőasztal, szobainas, szennyes kosár. Mályvarózsa sehol. Az a két nagy fényesség ott, azok az ablakok. Résnyire nyitva mind a kettő, az ajtó is nyitva, enyhe huzat, odalent az utcán morajlott a forgalom. A zajból ítélve hét már elmúlt, kilenc még nincs. – Vagyis nyolc? Hol a mobilom, hol az órám? Flora itt van még? – De a nap mintha már magasabban állna. Megint hőség lesz. Egy leszálló repülőgép húzott el a ház fölött, és amíg ez tartott, addig minden más zajt elnyomott. (Igen, a lakás a légifolyosóba esik, de amúgy nagyon jó lakás: tetőtér, négy szoba, két fürdőszoba, parkra néző terasz.)

Ahogy elzúgott a repülő: Flora!

Semmi válasz.

Darius felsóhajtott, és oldalára fekve kigördült az ágyból. Korpulens férfi, 106 kiló 178 centiméteres testmagasság mellett, szerencsére a nagy része csont, a maradék a has tömör félgömbjére szorítkozik, kemény és sima, mint egy terhes nő hasa, fölötte pedig, sajnos, férficicik, de ő azt mondja, olyannak szeret, amilyen vagyok, és nincs okom rá, hogy ne higgyek neki.

Biztosan már a teraszon van.

A manzárdlépcső hintázása meztelen talpa alatt.

Flora egy nyugágyban ült a teraszon, de, csalódás, nem meztelenül. Vállpántos fehér valami volt rajta (A hálóingem, drágám), olvasott.

’reggelt.

’reggelt.

Már rég fönt vagy?

Egy órája.

Mit olvasol?

A Falat.

Mit?

Ez a címe: A Fal.

Jó?

Igen.

Jobb, mint a reggeli szex?

(Igazság szerint jobb, de azért…) Flora elmosolyodott, becsukta a könyvet, miközben felállt, kibontotta a haját, áthúzta fején a hálóinget, teste barna és karcsú, bozontja datolyapálmát formáz.

De gyorsan, fél órán belül mennem kell.

Búcsúzóul még egyszer homlokon csókolta. Előtte a tenyere élével letörölte róla az izzadságot.

Négykor találkozunk. Ne felejtsd el.

Egy darabig még ágyban maradt, lehet, hogy el is aludt. Igen, elaludt, de csak pár percre, harmadszor is fölébredt, kiment a fürdőszobába, belenézett a tükörbe. Ez a kerek arcú, tömpe orrú, negyvenes évei elején járó fiúcska itt szemben, ez vagyok én. Haja már ritkul, most éppen megint túl hosszú, szanaszét áll (egy glória), de ez alig látszik, először is azért, mert a tükör túl kicsi, másodszor pedig azért, mert nagy és mosolygós (szarkalábak, már egészen fiatalon!) kék szeme olyan erős középpontot képez, hogy elvonja a figyelmet a többiről: a duplatokáról, a borostáról, a barkó első ősz szálairól. A kép alsó szegélyén az inhalátor, ahogy a szájába veszi: belélegez, benn tartja a levegőt.

Darius Kopp beteges gyermek volt, hörgőasztmás már születésétől kezdve, voltak idők, főleg az elején, amikor éjszakáról éjszakára úgy nézett ki, megfullad, mielőtt megvirradna. Csoda-e, hogy az anyja akkor is féltette, amikor már harminc felé járt? Pedig már egy ideje túl volt a nehezén. Akkor volt hat éve, hogy leomlott a berlini fal, és Kopp a maga részéről túltette magát ezen a traumán. Pontosabban: soha nem éreztem mást, mint örömteli várakozást és eleven reményt, miért is érezne egyebet, akinek olyan személyes és történelmi szerencséje van, hogy huszonnégy éves, ropogós-friss az informatikus diploma a zsebében, és optimista természettel áldotta meg a sors? Így könnyű kizárólag előre tekinteni, arrafelé, ahol a fényes jövő ragyog.

Kátránnyal borított tetőn állt, még szandálban, rövid szárú farmernadrágban és nyitott ingben, amely alatt látszott még szőrtelen mellkasa – Igen, én is voltam valaha acélos testű keletnémet fiatalember –, az ég felhőtlen kék volt, az udvaron virágzott az orgona, és Darius arcán szétterült a vigyor, miközben kitárta a karját, és a tetők, az udvarok, az utcák fölött zengett a kiáltása: Élet! Ezt kiáltotta: Élet!, és még egy vigyor, ezúttal kifejezetten a mellette lévő lánynak. – A nevét tudom még. Ines. Úgyszólván még aznap vége lett. Darius lejött a tetőről, fölvett egy öltönyt, és még mindig jól érezte magát.

Éppen a gazdasági fellendülés küszöbén álltunk, később úgy hívtuk, New Economy-lufi, és Darius Kopp, saját megítélése szerint, jókor volt jó helyen. Persze nem a legjobb helyen, de nem is az utolsó csizmapucolók közt, ez alábecsülése lett volna a pozíciójának, a kettes szinten volt, az irodavezető alatt, a titkárnők fölött, egy vonalban két másik termékmenedzserrel, egy amerikai cég berlini kirendeltségénél, amely céget egykor repülőgép-alkatrészek tették naggyá, és időközben számítógépes hálózati kábelek, dugók és kapcsolók eladására nyergelt át. 1997-ben divatba jött a felnőtt roller, aki adott magára, ezzel száguldozott a vásárokon standtól standig, Kopp is, pedig a jármű 90 kg-ra volt hitelesítve, ő pedig akkor már túl volt ezen a súlycsoporton. – A falomlástól jött meg az étvágyam. Nem is tudom. Gyakorlatilag egyfolytában tudnék enni. – Minél közelebb került az ezredforduló, annál szédítőbbek voltak a bulik, a zenekar játszott, baila, baila, a zene hullámai fölcsaptak egészen a vásárcsarnok tetejéig, és egy alkalommal Kopp megállt egy emelvényen, és ujjongva szórta a névjegykártyáját a táncoló tömegbe, azután jó nagyra tátotta a száját, hogy még több sült galamb repülhessen bele, míg a hasa végképp kerek nem lesz, mint egy tojás. (A hazaúton pedig életemben először – és mind ez idáig utoljára – láttam duplán az autópályát, de ezt ne mondd el senkinek.)

1999-ben ismerte meg Florát. – Ez itt, sok egyéb mellett, nem utolsósorban, szerelmi történet. – Flora családneve Meier, de Magyarországról jött, és a filmes szakmában próbálta megvetni a lábát. Az első pillanattól fogva imádták egymást – Amióta téged ismerlek, nem feküdtem le más nővel! – Ez kedves tőled, drágám –, de ettől még nem áll meg az élet, és mint köztudott, az embert a munka teszi emberré. – Ez nem a pénzkereső munkára értendő, drágám, hanem durván fogalmazva arra, hogy képes vagy tervezni és a hüvelykujjadat szembefordítani a tenyereddel. – Akármilyen jól is hangzik, ez azért így nem teljesen igaz, de persze Darius értette, mire gondol Flora, és fordítva, Flora is értette őt. Abban egyetértünk, hogy az, amit a mindennapi betevőnkért megteszünk, egyúttal személyes kielégülést is kell hogy okozzon, mert csak így kerülhető el, hogy kizárólag hétköznapokból álló életet éljünk. Kopp ennek megfelelően rövid idő után felmondott a kábeleseknél, és elszegődött egy induló szoftvercéghez. A startup cégnél lényegében a saját főnököd vagy, még ha papíron kevesebbet is keresel, mint a régi helyen, de ne feledkezz meg a részvényopciókról, mert ezekben van a jövő. 700 000 virtuális dollárig jutott el, amikor minden összeomlott. 2001 áprilisában Darius Kopp ott állt vagyon és munka nélkül. Körülbelül ugyanakkor történt, hogy Flora, egymás után hét végigdolgozott hétvége = nyolc hét szünnap nélküli, munkahelyi sértegetésekkel tűzdelt kizsákmányolás és egy buszmegállóban elszenvedett erőszakos zaklatás után, idegösszeomlást kapott. Most, hogy egyiküknek sem volt semmije, eljött az idő, hogy Darius megkérje Flora kezét. Flora igent mondott. 2001. szeptember 9-én, egy vasárnapon volt az esküvő.

A rá következő tizenkét hónapban egyik napról a másikra éltek, béketüntetésekre jártak, és Kopp életében először és utoljára foglalkozott politikával. Azután új munkát talált, és a politikát rögtön el is felejtette. Flora is visszatért a munka világába, igaz, már nem a kulturális szektorba. Nekem úgy tűnik, ha félnapozom egy bioboltban, helyettesítek a piacon vagy egy kávézóban, vagy ha nyári pincérnő vagyok a városi strandon, jobban meg tudom őrizni a méltóságomat.

Három éve próbálnak gyereket nemzeni.

A zuhanytálca még vizes volt, Darius óvatosan lépett bele, aztán óvatosan ki is szállt belőle, használta a vécét, kezet mosott, fogat mosott, borotválkozott (szárazon), visszaszállt a zuhanytálcába. Húsz percig zuhanyozott, a végén meleg vízről hidegre váltott, nehogy elolvadjon. Azután sokáig állt még ott, zúgott a szellőző, mint valami óriás hajszárító, csak sajnos nem volt ugyanaz a hatása. Tenyerével lesöpörte bőréről a vizet, az a csempére fröccsent. Sokáig dörgölte magát a törölközővel. Mégis mindig marad nedvesség a szőrszálak között. Ami hűsít. Nyáron jó.

A konyhában megsütötte a maradék két tojást, és az utolsó adag kávéból készített magának egy bögre feketét. A narancslé elfogyott.

A teraszon reggelizett, rá lehetett látni a parkra, a fák koronájára, a levelek rajokban torlódtak össze és rebbentek szét, zöldjük a nap állása és a szél járása szerint változott.

Szép.

Darius később kivitte a laptopját. Megnyitotta a levelezőprogramot, a böngészőt és egy webrádiót, amely zenét sugárzott, meg híreket városunkból és vidékéről, meg a nagyvilágból.

A hőhullám a nyolcadik hetében jár, ez már nem is hullám, inkább tömb, rajtunk terpeszkedik – három éven belül a második Omega-blokk! Ha hozzászámítjuk a kilenc hónapos esőt, ami előtte volt, nem nehéz arra következtetni, hogy a szüret és a jövő évi élelmiszerárak alakulása katasztrofális lesz. A klímaberendezéseket vették, mint a cukrot, sokba lesz ez még nekünk, a sok olcsó kínai termékkel együtt. Valami tréfacsináló kinyilatkoztatja, hogy az aranykor kezdetét újra elhalasztották. A tőzsdén már amúgy is rég elmúlt a nyár, máris padlón van, szeptemberben mindig, ez hagyomány, és a legutóbbi crash-ből csak nagyon lassan megy a kilábalás. A luxusszegmensben az ingatlanok ma 30%-kal olcsóbbak, mint tegnap és mint holnap, most ragadjuk meg a lehetőséget! Az elmúlt fél évben nőtt a lakásbetörések száma. Kevésbé a földszinti lakásokban, inkább a tetőterekben, ami logikus, mivel fönt kevesebb a zavaró tényező. Más nagyvárosokkal ellentétben, mint London vagy New York, amelyek, ha lassan is, de növekszenek, a német főváros egy zsugorodó metropolisz, ennyi és ennyi lakó-, de főleg irodahelyiség áll üresen. Egy japán menedzser kötelessége teljesítése közben (szakéivás üzleti partnerekkel) májrákban elhunyt. Az özvegy perel. A nyugati világban a várható élettartam nagy általánosságban csökken, az ok: civilizációs betegségek, mint például cukorbaj. Fiatalok gyűlnek össze, hogy zenét hallgassanak és a globalizáció következményei ellen tiltakozzanak. Ez önmagában dicséretes volna, ha nem lenne az a kis probléma a térrel, a szeméttel meg a vizelettel. Az ürüléket nem említi senki. Úgy látszik, az nem probléma. Jövőre virulni fog a környék a trágyától. A földeken a parlagi nefelejcs optimista kékje, ahová csak nézel. A háborúban elásott ezüstkincsnek nyoma veszett. Hurrikán tart New Orleans felé.

Az e-mailek közül hét azonnal a spamek között landolt, a többi is nagyrészt reklám vagy hírlevél. Ezen kívül Pepe Trebs sajnálkozik, hogy nem lett semmi az üzletből, de jövő héten a városban vagyok, együtt kajálhatnánk – Szívesen! –, meg egy régi kolléga, tíz éve nem láttam, szétküldött egy viccet. Azt mondja a tyúk a disznónak: Csináljunk vegyesvállalatot. Ham and eggset fogunk gyártani. Én szállítom a tojásokat, te meg… Ezt már ismertem, de még mindig jó.

Így telt az idő délig.

A rádióban megszólal egy szám, amit Kopp annyira szeret, hogy abba kell hagynia, amit éppen csinál. Újra a fákra nézett. Nem mozogtak. Megint elállt a szél. A nap mindjárt ideér, az épületnek erre az oldalára. Akkor Darius Koppnak be kell mennie a teraszról. Ha nem, felforr az agyvized. Ahogy a nap közeledett, úgy terjedt szét az izzadság a ráncokban és redőkben, de Kopp végig akarta hallgatni a dalt.

Még nem ért a végére, amikor megszólalt a telefon. Kék lámpácska izzott föl Kopp headsetjén – édes kis marslakó –, de ezt most nem láthatta senki. Megnyomta a lámpácska melletti gombot. Mert igaz, hogy meztelenül ülök a teraszon, de attól én még dolgozom.

Herr Leidl, a Leidl mérnöki irodából, meg akarta erősíteni az időpontot.

Jó, hogy hív, Herr Leidl, én is pont ezt akartam tenni. Kedden kilenckor az ügyfélnél, igen. Áll még az ajánlata, hogy értem jön? Mint tudja, még mindig nincs jogosítványom. Gyorshajtásért, mi másért. Nyílegyenes autópálya, az éjszaka közepén, három üres sáv, viszont nem vettem észre a 120-as táblát. Mondtam nekik, hogy kell az autó a munkámhoz, és hogy nem tudnák-e helyette fölemelni a büntetéspénzt. Nem tudták. Fél kilenc? Negyed kilenc szerintem jobb volna, nagyon le kell menni délre. Önnek ez negyedóra kerülő, biztos benne, hogy nem okoz gondot? Hálám örökké üldözni fogja, Herr Leidl. Önnek is jó hétvégét.

Véget ért a dal, Darius bement a teraszról. Akár hiszed, akár nem, már megint éhes vagyok.

A hűtőszekrény üresebb volt, mint valaha. Kinyitotta a mélyhűtőrekeszt. Értelmetlen. Csupa olyasmi, amit el kell készíteni. Becsapta az ajtaját. Egy fiók után nyúlt (Na, most kezdesz piszmogni, mit piszmogsz!), a felénél abbahagyta a mozdulatot. Még mielőtt szaunává változna a lakás (mert nyáron sajnos mindig azzá változik), menjünk be inkább az irodába.

Hogy ne kelljen tíz percet várnia a buszra, ki tudja, jön-e egyáltalán, inkább gyalog indult el. Ha az embernek kedve van hozzá, egy rövid szakaszon kis parkon át vezet az út. Nyugdíjas sétáltatja a juhászkutyáját, majdnem leszorítja a szembejövőt a bozótba, micsoda pimaszság, de Kopp csak mosolygott, és köszönt: Jó reggelt! A nyugdíjas olyan arcot vágott, mint akit halálosan megsértettek, alig bírt lépést tartani a kutyával, úgy húzta. Egy napon majd elránt téged, ami a halálos ítéletét fogja jelenteni. (Ez így talán túlzás.) Később egy futó nő előzte meg. Nagy feneke a joggingnadrágban. Átüt az anyagon a cellulitisz. Ezek miatt csinálja. Kopp csöndes elismeréssel nyugtázta a látványt. (Mellesleg: szeretem a nagyfenekű nőket.)

Később neki is rohannia kellett. A szokásos: odafönt megjelenik a kanyarban az S-Bahn, te habozol, el lehet-e érni egyáltalán, de nem teheted, hogy nem próbálod meg, a végén mindig rohanni kezdesz (hacsak nincs valami objektív akadály az utadban). Ugyanígy tesz Kopp is, akinek amúgy nem kenyere a testi erőfeszítés. Nekem elég, ha sík terepen sétálok, már attól is megizzadok. De most kettesével szedte a lépcsőket, nyíltak az ajtók, beugrott a szerelvénybe, megfogott egy kapaszkodót – Mint egy lián. Majdnem. Csak nem himbálózik –, még őutána is szállt be valaki, meglökte, nem történt semmi, becsapódtak az ajtók. Egy darabig csak állt a kapaszkodónál és lihegett, később leült, karjával végigtörölt a homlokán, és mivel még maradt rajta izzadság, a másik karjával is, miközben hatalmas, önfeledt sóhajtás szakadt ki belőle. Egy nő ránézett. Visszavigyorgott rá.

Darius Kopp akkor volt kénytelen átállni a tömegközlekedésre, amikor elvették a jogosítványát. A rendszerváltás óta, az első, tizennégy évesen vásárolt használt autó óta, nem járt mással, csakis saját járművel. – Az én saját Faraday-ketrecemmel, benne az én Alcantara üléshuzatommal, az én klímaberendezésemmel, az én rádiómmal, az én – a szó legtágabb értelmében vett – tisztaságommal, nem pedig reggel-este mások seggével és agressziójával összezárva. Ez kell nekem, hogy érezzem, nem vagyok egy lúzer. Ilyen egyszerű. – Flora ezt megérti, de drágám, én is kibírom, úgyhogy ki lehet bírni, és négy hét, az mégsem életfogytiglan, és ez itt nem egy kairói busz, úgyhogy bírd csak ki.

Persze hogy kibírom, még mindig bírom. (Még egy hét.)

Mindazonáltal a szerelvények tisztábbak és gyorsabbak voltak, mint gondolta volna, a magasan fekvő sínek pedig korábban ismeretlen szögből engedtek bepillantást a városba. Hogy mennyi beépítetlen terület van, és mennyi hobbikert. A házak hátsó frontjai. Az élet tengere kátyus, evezz, evezz, hogy átjuss – egy tűzfalra pingálva.

Hét megállót kellett utazni, kanyargós szakasz, hol napon ült, hol árnyékban.

A második megállónál fölhívta az autókereskedő. (Pont ő!) A szolgálati kocsira kötött lízingszerződés lassan-lassan lejár. Igen, tudom. Mint korábban már említettem, gondolkodom rajta, hogy kicsit visszaveszek, sejti ugye, hogy miért, üzemanyagárak, meg minden. 2.7-es motorral csak látszólag spórolnék, le kell menni 2.0-ig, de ahhoz nem járnak azok az extrák, amik nekem kellenek. 60 000 km-t megyek egy évben, kell valamennyi kényelem, nem beszélve a biztonságról. Egyébként nem vagyok megelégedve a navigációs rendszerrel (nem elég aktuális), az MP3-as lejátszóval (vezetés közben lehetetlen kezelni) és az ablaktörlővel (maszatol), de mindezt ön is tudja, és most még az éjkéket is kivették a színválasztékból, pedig az a cégünk színe, felárral nem éri meg, minek, az sem igazi éjkék, igen, mindenképpen össze kéne ülnünk, az S-Bahnon vagyok, nem nagyon tudok beszélni. Igen, S-Bahnnal utazom. Próbaút az SUV-vel, kis kóstoló, jó, de csak a jövő héten, most éppen egy alagút jön, nem tudom, hogy…

Telefonmajom.

Öreg, lepusztult férfi. Még nem hajléktalan, de majdnem. Ugyanannál a kapaszkodónál állt az ajtó mellett, ahol előtte Kopp, nem a szemébe nézett, ferde szájjal morgott a hosszú orra alatt.

Arcoskodsz itten, menjé’ haza, azt’ nyomassad az asszonynak. (Vagy: Szopassad az asszonyt. Ez nem derült ki.)

A nyakát behúzza közben. Fél, hogy megverem? Úgy áll ott, mint aki beszart.

Megállt az S-Bahn, Kopp a második legközelebbi ajtón szállt ki. De nem sokat ért, el kellett mennie amellett az ajtó mellett, ahol az öreg állt.

Öltönyös majom.

A hátának mondta. Gyáva kis aljadék.

Darius Kopp nem az a veszekedős fajta, nem hiányzik neki, nem mintha olyan bölcs lenne vagy olyan higgadt, nem, egyszerűen az a szerencséje, hogy jámbor embernek született. Nem, sem a szomszédaimat, sem a szüleimet, sem általában a felebarátaimat, sem a kormányt, sem a történelem menetét, sem a hazámat, sem az idegent, sem az élet hadszínterét nem utálom. De ami sok, az sok. Hirtelen megállt, megfordult. Az öregember most ott állt az orra előtt. Vizenyős, tágra nyílt kék szem, és mégis milyen kicsi.

Most már vegyél vissza, tata, vagy valami hasonlót akart mondani, de aztán egészen más jutott az eszébe – „Igen, nekem is vannak lucidus pillanataim” –, szeretetre méltóan elvigyorodott, és imigyen szólt:

Mindannyian mégse járhatunk rongyokban.

Továbbhaladtában látta még, hogy az öregember bal cipője kilyukadt a nagylábujjánál. Tornacipő. Régebben azt mondták erre a fajtára, hogy kínai tornacipő. Gyorsan odébbállt, nem tartotta kizártnak, hogy az öreg nekiesik, és talán erősebb, mint amilyennek ránézésre tűnik. Hosszú körme volt. Tűnés, vegyülni!

Most tényleg úgy nézett ki, mint egy elfoglalt üzletember, akinek az idő nem más, mint színtiszta pénz. Erőteljesen lóbálta az ezüstszínű laptoptáskát.

Ugorjuk át az utazás második részét, onnan, hogy átszállt és további két megállót utazott. A végén két mozgólépcső viszi föl az embert a felszínre, kellemes huzat van, alulról húz a hideg, felülről a meleg, télen fordítva. Az utolsó métereknél már látszik az épület, amelyben (a mi esetünkben) a munkahely található. Ahogy fölérünk az utcaszintre – elkapjuk a mozgólépcső lendületét, és magunk is lépkedünk párat, mielőtt megállunk és hátrahajtjuk a fejünket –, máris látható fönt a homlokzaton az arany betűs BUSINESS CENTER felirat – ebből a látószögből természetesen erős torzításban. Ez olyan bugyutaság, hogy már jó. Koppnak mindenesetre tetszik, vihogva áll a napon.

Ugorjuk át azt, hogy első útja nem az irodába vezet, hanem az úgynevezett business-lunchot célozza meg egy közeli vendéglőben. Marhafartő leveszöldséggel. Nem rossz, de épp hogy a fél fogára elég. Három kicsi, formára faragott sárgarépa, két kocka krumpli. Kopp nem kicsinyes az ilyen dolgokban, de ha az ember éhes marad, akkor az a 12,50, borravalóval együtt 14, azért sok…

Nem, mégsem ugorhatunk át semmit, mert a végén mégiscsak történt valami, mégpedig éppen ezzel a 12,50 – 14-gyel kapcsolatosan. Megette a marhafartőt, és, mint említettük, éhes maradt. Igyunk rá egy tejeskávét, az telít kicsit. De tejeskávé az irodában is van, ráadásul ingyen. Másra már nem is tudott gondolni, csak erre a tejeskávéra, felállt, elindult, a pincérnő, előkelően barátságos, barna hajú lány – Maga a feleségemre emlékeztet – kénytelen volt utána szólni:

Bocsásson meg, uram! Bocsásson meg, azt hiszem, elfelejtettem hozni a számlát.

Mennyire rendkívül kedves magától, hogy így fogalmaz! Kopp ezerszer is elnézést kért, elgondolkodtam, tudja, hogy van ez. A pincérnő megértően mosolygott. Szívesen adott volna neki 15-öt a kellemetlenség miatt, de már csak 14 volt nála, meg pár cent. Szerencse, hogy a nagy rohanásban blicceltem az S-Bahnon, különben még nem is volna elég. De maga biztos elfogad kártyát is. Lehet magánál kártyával fizetni? Az további öt percünkbe kerül, viszont a végére odaírhatom: 2,50 borravaló, és mindketten mosolygunk.

A business center földszinti recepcióján nem volt senki. Nem tudom, miért, de én ezt nem szeretem. Valahogy elhanyagolt benyomást kelt tőle egy ilyen előcsarnok, még akkor is, ha márvány (nem is, hanem csiszolt mészkő). Kopp lifttel ment föl az első emeletre.

Az emeleti recepción se volt senki, Frau Bach sehol, Herr Lasocka sehol. Lehet ez véletlen? (Persze, hogy lehet.) Azután elfelejtette. Minden figyelmére szüksége volt ahhoz, hogy a folyosó végi konyhában kiválasszon egy szelet csokoládét, és vegyen az automatából egy kapucsínót extra cukorral.

Legyünk őszinték, ha nem kéne tárolnom azt a rengeteg papundeklit, alapjában véve irodára se lenne szükségem, (majdnem) mindent intézhetnék a teraszról – A férfi, aki a teraszon élt –, de hát jobban veszi ki magát, ha az ember nem maga veszi föl a telefont, hanem először Frau Bach vagy Herr Lasocka, de ami igazán hiányozna Koppnak, az a konyha, ahol soha nem üresek a hűtők. (Ez most nem szemrehányás volt.)

A csokit a zakója zsebébe dugta, jobb kezében tartotta a csészét a csészealjjal, az ezüstszínű laptoptáska vállszíjon, keresztben lógott a hátán, így tartott az irodája felé. Az ajtó előtt átvette a csészét a bal kezébe, hogy legyen mivel kotorásznia a kulcs után, majd kinyitnia az ajtót.

Belépett és megállt. Egészen elfelejtettem, mennyire tele van. Az ajtótól az asztalig már csak keskeny ösvény járható, ezen kívül nincs szabad tér, csak tárgyak. Mintha minden tárgy, ami az utóbbi 2 évben ebbe a 12 négyzetméteres helyiségbe bekerült, itt is ragadt volna, kivéve a poharakat és a csészéket. A déli falat fejmagasságig részben üres, részben demonstrációs eszközökkel és prospektusokkal teli kartondobozok borították, sőt egyre beljebb nyomultak a helyiség közepe felé, lépcsőzetesen csökkenő magasságú tornyok formájában. Az én agyaghadseregem. Évszázadok pora lebeg közöttük. Szükség volna: a) egy új forgalmazóra a régi helyett, aki csapot-papot itt hagyott (lecserélte az 50 éves feleségét egy 25 évesre, nem, vicc volt, de tényleg szerelmes lett és eltűnt), vagy b) egy raktárhelyiségre, és c) rendet is lehetne csinálni. Ugyanis az átellenben lévő északi fal is tele van, előtte pedig az asztal, itt katonás rendről nem beszélhetünk: folyóiratok, prospektusok, tervek, jegyzőkönyvek, levelek, jegyzetek, számlák, névjegykártyák kupacai. Közöttük mindenütt cédulák, cédulák. Csak töredékük odaerősítve valahová, a legtöbbje feltornyozva, letéve, ledobva, félrecsúszva, összegyűrve, felirata-fakultan vagy olvashatatlanul, vagy már nem lehet kideríteni a hívószavak összefüggését. Háromszintes plexi irattálca, csak úgy habzik belőle kifelé a sok útiköltség-számla. (Több mint 1 éve nem számoltam el őket.) Az iratrendező előtti helyet is ezek foglalják el, úgy, ahogyan a törmelékhegyek mellett mindig keletkezik még egy szemétdomb. A kupac tetején heverő sárga szelvény egy hitelkártyás fizetésről: már jó barát. Ha valamitől huzat keletkezik, bólint egyet. Telefon, képernyő, billentyűzet, az asztal alatt a hozzá tartozó számítógép, mellette papírkosár, tele. A képernyőt, billentyűzetet, számítógépet Kopp nem használja, a saját laptopját használja, emiatt minden egyebet hátratol, a billentyűzetet az iratrendezőhöz nyomja, papírok esnek le, vagy gyűrődnek be az irattálca alá, a legtöbb faxpapírnak ez nemigen tesz jót.

Zárójelben: az otthoni irodában, mert otthoni irodája is van, ugyanez a helyzet. Azaz rosszabb, mert ott ráadásul felhalmozódott minden, aminek köze van a számítógéphez, és amit valaha életében összeszedett. Lakás két fürdőszobával és Kékszakáll titkos szobájával, szokta mondani Flora. Avagy: Drágám, kedves ember vagy, de maga a megtestesült káosz. Odahaza egy ideje már nem beszélnek arról a szobáról, mert beszélgetni lehetetlen, csak veszekedni lehet. Flora valamennyire rendben tartja a lakás többi részét, és ha talál valamit, amiről sejthető, hogy Kopp szobájába tartozik, résnyire nyitja az ajtót, a tárgyat a legközelebbi üres felületre rakja, és becsukja az ajtót. (Észreveszi Kopp a tárgyat, ha legközelebb a szobába lép? Ez itt a kérdés.)

Darius Kopp sóhajtott, óvatosan végiglépkedett a kartondobozok keretezte ösvényen, a kávéscsészét letette az asztal egyik üres sarkára, az ezüstszínű laptoptáskát beillesztette az asztallap közepén keletkezett üres helyre. A sárga cédula bólintott.

A következő tíz percet Kopp a kiváló rugózású forgószékében ülve töltötte (nem a bérleményhez tartozik, magunk vettük, szívünkön viseljük a keresztcsontunkat), kapucsínót ivott, és kinézett a térre. – A keleti fal, csak a teljesség kedvéért jegyezzük meg, csupa üveg. A napfölkelte mint lehetőség! – A szemközti sarkon, piros-fehér szalaggal elkerített területen, három férfi gödröt ás. Közvetlenül a házfalnál, nyilván az alappal van valami. Az egyik férfi nagydarab fekete, a másik sovány fehér, a harmadik annyira átlagos, hogy nem lehet leírni. Trikót viseltek, de az összbenyomás mégis olyan volt, mintha máris meztelen felsőtesttel dolgoznának. Koppnak úgy rémlett, hallja a lapátok zaját, de ez valószínűtlen volt. Az épület klimatizálva, az ablak ennek megfelelően zárva, ráadásul első osztályú zajszigetelés – élénk a forgalom ezen a téren.

Amikor ennek vége lett, a kapucsínó elfogyott – az alján édeskés hab marad, ott is lehetne hagyni, de Kopp nem hagyja ott, kikanalazza, már ha van kanala, ezúttal nincs, elfelejtett hozni magával, a mutatóujjával helyettesíti, feje fölé tartva előredönti a csészét, amíg egy csepp is marad benne –, amikor a következő lépésben a laptop betöltötte az operációs rendszert, amikor kinyílt az e-mail-program, amikor végre az is világossá vált, hogy az elmúlt két órában nem keletkeztek új hírek, vagyis elkezdhetett volna dolgozni, Koppnak a jókedve is elmúlt.

Szóval még mindig dühös vagyok. Ezt nem gondoltam volna magamról.

Csak sorjában:

Két évvel ezelőtt bizonyos Seppo Salonen eladta a 7 évvel korábban alapított Eloxim nevű cégét a konkurenciának, az árából vett magának – többek között – egy nagyobb vitorlás hajót, és azóta feltehetően szünet nélkül vitorlázgat szerte a világban. Az új cégtulajdonos elbocsátotta az Eloxim teljes személyzetét. Ennek semmi köze nem volt a személyünkhöz vagy a szakmai rátermettségünkhöz, ellenkezőleg, a személyünk és szakmai rátermettségünk a legkevésbé sem számított. Darius Kopp esetében sem – csakhogy ő volt az egyetlen, akit nem rúgtak ki, hanem rábízták a német nyelvterület, valamint teljes Kelet-Európa „közös” irodáját. Mától én vagyok az egyetlen ember a kontinensen, Flora. Darius Kopp, channel and regional sales manager in the D/A/CH region and Eastern Europe, a Fidelis Wireless megbízásából, the global pioneer in developing and supplying scalable broadband wireless networking systems for enterprises, governments and service providers. TURN TO US.

Az éjszaka közepén keveredett haza, még elmentek piálni egyet, senki se haragudott rá, de muszáj volt mindenkit meghívni, a végén volt annyi esze, hogy taxival menjen, nagy zajjal kinyitotta a hálószoba ajtaját, Flora már aludt, úgyhogy fölébredt és hallotta azt a mondást, amelyet Darius a taxiban ötlött ki, és úgy érezte, régen talált ki ilyen briliánsat: Isten vagyok. Vagy legalábbis Istenhez hasonló. Azután oldalt fordult, hogy az előszobából beeső fény megvilágítsa teli pocakját, és hozzátette: Nézd, mint egy katedrális. Később így relativizálta az istenes mondást: Nem képzelek túl sokat magamról, Flora. Tudom, hogy (mindig) akadnak, akik szakmailag rátermettebbek, meg vannak hatékonyabbak, én viszont rokonszenves vagyok (és azt, hogy ezen kívül megbízható, elkötelezett és lojális, ezek valószínűleg nem is tudják), márpedig néha nem számít más, csakis a rokonszenv.

Nem akar folyton ezzel jönni, de kívánságra be tudná bizonyítani, hogy eddigi életében és úgynevezett karrierjében ez idáig többször volt szerencséje, mint nem. A falomlás szülővárosa számítógépes központjában érte. Noha világos volt, hogy belátható időn belül be kell zárni, a főnök (Richter doki) fölvette alkalmazottnak: Ne mindjárt munkanélküliként kezdd ezt az új életet. Később Richter doki saját céget alapított, két alkalmazottját is magával vitte, és Kopp volt az egyik. Valamivel később megszabadult a cégtől, de szerzett egy állást Koppnak a H&I-nél (nem Hősök és Istenek, hanem Holler és Imre), egy helyi piacvezető szoftveresnél. Később Kopp összefutott valakivel a villamosmegállóban, aki megkérdezte, nem akar-e a fővárosban dolgozni. És így tovább. Mindig továbbadtak, mint valami stafétabotot, ez összefügghet a rátermettségemmel, de még inkább összefügg a személyemmel. Szeretnek.

Addig-addig, míg fél évvel ezelőtt új főnök nem került a londoni kirendeltségbe, bizonyos Anthony Mills. Na, ez az Anthony Mills évtizedek óta az első, aki nem szereti Darius Koppot. Alig tudom elhinni, Flora, de így van. Elárulták nekem, hogy németgyűlölő. Nem gondoltam volna, hogy ilyen még van. – Ki árulta ezt el neked, és honnan tudja? – És néhány héttel ezelőtt volt egy robbanás, elég nagyot szólt.

A maihoz hasonló nap volt, vagyis kedélyesen kezdődött, Kopp valamivel korábban ért be az irodába, mint ma, elvitte Florát a munkahelyére, akkor még megvolt a jogosítványa.

Délig a szokásos mederben zajlott minden. Kávéautomata, internet, e-mailek, telefonok. Délben, úgy előtte van, mintha most történt volna, vett magának egy porchettával és grillezett zöldséggel megrakott ciabattát, és egy fa árnyékában, egy kőpadon ülve elfogyasztotta. Éppen felállt, kezében az összegyűrt papírzacskó és a szalvéta, amikor megszólalt a mobilja.

Egy ember hívta, az egyszerűség kedvéért nevezzük az Örménynek. Ugyan nem örmény volt, hanem görög, két egykori (örmény) élsportoló képviselője (menedzsere? tanácsadója?), akik a befektetésnek azt a módját választották, hogy ellátják szülővárosukat, Saitakant vezeték nélküli széles sávú internettel. Az Örmény (görög) mindig egy kicsit (nem: meglehetősen) fel volt pörögve, megállás nélkül nevetett a telefonba (lehetne hóbortos is, de Kopp szerint hasis, esetleg koksz), miközben végtelen szélmalomharcokról számolt be, ami nem meglepő, ha az ember Keleten csinál üzletet, akármilyen szép és ígéretes minden, a bürokrácia!, és köztünk maradjon, de a korrupció!, türelmesnek és ügyesnek kell lenni, de hát kinek is beszélek, ön ezt ugyanúgy tudja, mint én, ön profi. Viszont ha egyszer beindul, akkor mint a karikacsapás, máról holnapra, nem lehet mást tenni, mint ugrásra készen állni, tudja, hogy van ez, ismeri ezt, tájékozott a témában, és így tovább, és így tovább. Felváltva hol „ezekre a drága kaukázusiakra” panaszkodott, „imádom őket, de…”, „ezek tényleg néha olyanok, mint a gyerekek!”, hol pedig körülhízelegte Koppot, hogy ő mennyire képben van, mekkora profi, szakértő és specialista. Szabályosan belelovalta magát, és a végén egészen kifulladva megkérdezte: És amúgy? Hogy van mindig?

Elhívott magával Örményországba. Elmehetek Örményországba, Flo?

Oda mész, ahová akarsz. Csak arra ügyelj, hogy megigyál annyi vodkát, amennyivel fertőtleníted a gyanús húsokat, viszont abba tudd hagyni, még mielőtt megvakulnál, és ezt nem átvitt értelemben mondom, és nagyon kérlek, ne feküdj le egy kurvával se, még ha valakinek a húgaként mutatják is be neked.

Honnan szedtél össze ennyi előítéletet?

Ennyi mindenkinek van… Vicc volt, jaj Istenem, csak viccnek szántam!

Az örményeknek hála Kopp beleírhatta a márciusi előrejelzésbe, hogy: 400 komponens, list price 250, sales: 100 000.

Azon a július végi kedélyes napon újra jelentkeztek az örmények. Hiányolták a második adag szállítmányt, 50 000 értékben.

Igen, mondta Kopp, a szemetet bedobta egy kukába, és ballagott vissza a fák alatt az iroda felé, pillanatnyilag 8-10 hétig tart a szállítási idő, sajnos, óriási a kereslet, az üzemeink nem bírják tartani az iramot.

Igen ám, csakhogy az örményeknél az volt a helyzet, hogy az első részszállítmány nagyon gyorsan, 6 hétre érkezett, de most, a másodikra már 3 hónapja várnak.

3 hónap, az mennyi? 12 hét?

Sőt, a mi esetünkben 13. Tudja, milyen nagyra becsülöm önt, főleg az ön kedvéért döntöttünk az önök termékei mellett, de most jól kibabrált velünk, ha szabad így fogalmaznunk.

Kopp megértést tanúsított az örmények helyzete és álláspontja iránt, és megígérte, hogy rögtön intézkedik.

Visszament az irodájába, és haladéktalanul felhívta Londont. Amióta Anthony volt ott, Koppnak minden egyes telefonáláshoz erőt kellett vennie magán. De természetesen erőt vett magán. Úgyis okkal számított rá, hogy a charming Stephanie veszi föl, a titkárnő, vagy a valamivel kevésbé bájos, de nagyon korrekt marketingasszisztens, a Sandra. (Úgy képzelem, hogy kleopátrafrizurát visel.) De amilyen a formám, hirtelen a főnök szól bele a telefonba.

Pocsék hangulatban, mint mindig. Már megint az idegeire megy valaki, valami shittel! Ugyanakkor mindent ellenőrzése alatt akar tartani. – You are NOT in charge of OEM-business! I am! Stb. – Türelmetlen hangon közölte Kopp-pal, hogy Sandra beteg. Majd szárazon közölte, hogy az örmények megrendelése nem késik, hanem törölték.

Hogy mit csináltak vele? És hogyhogy?

Az ügyfeled késik az átutalással. Méghozzá a teljes összegével, kerek 100 000-rel.

Hoppá.

Anthony csodálkozott, hogy Kopp csodálkozik. Hiszen közölték vele a számlaegyenleget. Néhány héttel ezelőtt átküldték neki, a gazdasági osztályvezető memójával együtt, amelyben, röviden összefoglalva, ez állt: Számos ügyfelünk all over the world lassan 14 millióval tartozik nekünk, vagy, másképpen fogalmazva, úgy használ bennünket, mint egy bankot. A jelszó mostantól: ha nincs pénz, nincs áru. Tegyetek róla, hogy fizessen az ügyfél. Az üzlet csak akkor üzlet, ha az ügyfél fizet.

Igen, Kopp most már emlékezett. Csakhogy azóta nem kapott számlaegyenleget, így hát nem tudhatta…

Akkor most már tudja. Beszélj az ügyfeleddel, és beszélj a többi ügyfeleddel is, van még kettő, aki elmaradásban van.

A kerületi hálózat egy megítélt támogatásra vár.

De jó nekik. Hívd fel őket.

Szívesen, felelte Kopp, de az a véleménye úgy általában, vagyis azt hitte, hogy ez a feljegyzés a cash-case-ről az ő számára csak információs jellegű volt. Nekem nem volt világos, hogy személyesen kell behajtanom a pénzt. A pénzbehajtás a finances feladata.

Ez NEM a finances feladata! A finances csak támogatja a sales-t, ez a TE feladatod!

Kérlek szépen, Anthony (ne ordítozz itt velem), tudod, hogy én a jó zsaru vagyok. Az ügyfelekkel szemben ez a szerepem. A barátjuk vagyok, élni és élni hagyni, ez az elvem.

Nagyon szép elv, a gyakorlatban azonban Anthony, éppen emiatt, hülyének tartja Dariust. Persze nem így mondja, csak felhívja a figyelmét arra, amit Darius minden bizonnyal maga is tud, hogy az üzletben, csakúgy, mint a való életben, pénzügyekben nincs barátság, ugyanis az élni és élni hagyni elv érvényesítéséhez először is meg kell tudni élni valamiből, és elismételte, immár fújtatva a türelmetlenségtől (de tényleg: mint egy ló!), ami a Chief Financial Officer, Mr. Warren Natta levelében állt, hogy tudniillik az üzlet csak akkor üzlet, ha az árut kifizetik.

Kopp ezzel egyetértett, igen, ez így van, nem kétség, de ő is megismételte, hogy a sales feladata stb., jó zsaru stb.

Mire Anthonynál elszakadt a cérna, félbeszakította Koppot, hogy ne vitatkozzon itt vele, neki erre nincs ideje, világos a feladat, lesz szíves engedelmeskedni és befogni a száját (ez utóbbit természetesen nem szó szerint így mondta), viszlát!

Puff, letette.

Kopp alig hitt a fülének. Hová lett a brit udvariasság? (Honnan, illetve hogy a fenébe szedték össze ezt az arrogáns alakot? – A hűvösen leereszkedő modor jobban tetszett volna? – Nem. A tisztelet minimuma tetszett volna jobban.)

Ha így, hát így. Köztudomású, hogy a középvezetőkkel mindig bajok vannak. Ki kell bekkelni. Hiszen mindig így csinálod. Amit a legkevésbé tanácsos tenned: hogy felhívod a főnököd főnökét a központban, Sunnyvale-ben, a sunny Kaliforniában. De Kopp ezt tette, miután lehiggadt, nem, még mérgében, hát ez az, pont hogy ez az. Nyald ki. Az örményeimnek, a legnagyobb ügyfelemnek megígértem az árut, úgyhogy az örmények meg is kapják az árut. A főnök főnöke, Mr. Bill Bower, Vice President Global Sales, mindenben az ellentéte Anthonynak, kedves, meleg hangú ember. Énekelni is tud. A legutóbbi sales meetingen a karaoke-szobában együtt énekeltük a Sweet Home Alabamát, és ujjongva tapsoltak nekünk.

Bill mindent egybevetve ugyanazt mondta, vagyis hogy ragaszkodnunk kell a fizetéshez, de udvariasan mondta, és nem sajnálta Kopptól a magyarázatot sem:

Tudod, hogy mindkét üzemünk teljes kapacitással működik, egy harmadik beindításához invesztálnunk kell, ahhoz hitelt kell fölvenni, amihez megint csak készpénzre van szükség, és tulajdonképpen meg is van, illetve megvolna, ha az elmúlt években nem lettünk volna ilyen hihetetlenül slendriánok, ez nem könyvelés, ez Augiász istállója, méltatlan egy ilyen companyhez, mint a miénk, nem beszélve arról, hogy nem engedhetjük meg magunknak, senki sem engedheti meg magának.

Köszönöm, Bill, mondta Kopp, kissé megszégyenülten az északi, a déli és a nyugati fal között (milyen jó, hogy a videotelefon még nem terjedt el egészen), most már értem, és igazat adok neked, ezt továbbítom az ügyfelemnek a lehető legbarátibb hangon, és még egyszer: Thanks, Bill.

…

Te felhívtad Billt?

Ő a sales-főnök…

Én pedig a TE főnököd vagyok! Te számolsz be nekem, én számolok be Billnek! Ez a dolgok menete!

Kopp megpróbálta szerényen felhívni Anthony figyelmét, hogy szerinte Bill nem „ilyen”, de Anthony már másodszor vágott a szavába:

Hogy ő, Derjessz, ugyan mit tud Billről! És hogy ez mennyire irreleváns most! Az európai ügyeknek, mégpedig EGÉSZ Európa ügyeinek őrajta, Anthonyn keresztül kell átfutniuk, és kész! És nagyon kéri, hogy soha többé ne forduljon elő ilyesmi, ezt nagyon komolyan mondja! Ha Derjessznek kétségei vannak, legyen szíves a CFO feljegyzését fontolóra venni.

(Fenyegetsz, faszfej?) (Anthony, please, don’t talk to me like this.) (Majd én megmutatom neked!) Oh, I am sorry, mondta Kopp csikorgó hangon. I did not want to hurt you.

You did not hurt me.

Kopp megint sorry volt, ha rosszul fejezte volna ki magát. Tudod, English is not my mother tongue. Azt hiszem, azt kellett volna mondanom, hogy harm you. Nem, ez sem a megfelelő kifejezés. Nem is tudok ártani neked. Tudod, mire gondolok: harmadszor is sajnálatomat szeretném kifejezni. Megígérem, hogy mostantól jó leszek. But please, Anthony, never ever talk to me like this.

Mire Anthony megint csak úgy fejezte be a beszélgetést, hogy letette a telefont.

Igaz, a záró szám – én szegény, zavarodott bad english speaker, tényleg nem akarattal mondtam neked, hogy egy hiú barom vagy, aki mesterségesen felhúzza magát – nem volt rossz, mégsem vigasztalta Koppot annyira, amennyire szerette volna. Még mindig dühös volt, és sértett, ráadásul meg is fenyegették. Én nem sokat tudok neki ártani, ő nekem annál inkább. Hogy tovább kínozza magát, még egyszer elolvasta a körlevelet. Valóban az állt benne, hogy a főnököknek végszükség esetén fel kell mondaniuk azoknak az embereknek, akik nem veszik elég komolyan a pénzbehajtást. If you or one of your people is not willing to comply with this, I want to know about it immediately. Just so you know, I’ll find out anyway. Én pedig mindent csináltam, csak komolyan nem vettem, Flora. De facto egyetlen egy felszólítást sem küldtem, de még csak nem is telefonáltam.

Ez a legutóbbi telefonbeszélgetés egy pénteki napra esett. A délután a közepe felé járt, Kopp a keleti falnál állt (azon a ponton, hogy I am YOUR boss!, felugrott a székről), kinézett az ablakon, látta, hogy zajlik az élet, délután négy óra volt, éjfélig le lehet húzni egy teljes munkanapot, sőt, ezt várják el, csak a prolik hagyják el futólépésben a munkahelyüket 17 órakor (Kopp apja, az idősebb Darius, a munkás- és parasztállamban televízógyári mérnök: Ezeknek legyen hatalmuk? Fölöttem?), a magasabb poszton lévőtől elvárják, hogy kéznél legyen, ha álmatlan ügyfelek reggel 8-kor telefonálnak, meg hogy kéznél legyen, ha az amcsiknak odaát itteni idő szerint 20 órakor jut eszükbe az ember – ugyan, mit beszélek (gondolok) én! (I understand, mondaná a kedves Bill. Nagyon is megértelek, de: relax. (Just like kindergarden, really.)) Egy szó, mint száz, Darius Koppot annyira feszítette a motivációhiány – Amihez pedig elég sok kell! –, hogy dacosan fülön fogva ezüstszínű laptoptáskáját egyenesen Flora strandbárjába indult. Vigaszra = a feleségem látványára és koktélokra volt szükségem. Lehajtott fejjel gázolt át a zajló életen, fölöslegesen lóbálta a táskát, és összeszorított szájjal, az orrán át fújtatott (de tényleg: mint egy ló!). Hogy rosszkedve teljes legyen, egy balra kanyarodás közben még bele is rohant egy kamaszfalkába. A válluk ütközött össze. – Jó reggelt! – Tudod, kinek!

A strandon nem volt szabad nyugágy, duzzogva ült le a homokba, hátát egy alacsony falnak támasztva. Fájt az ütközést elszenvedett válla, és a könyöke is, mert megrándult a táska súlyától. When love goes wrong, nothing goes right. A lábamnak is olyan melege van. Szűk ez a cipő. Hogyhogy hirtelen kinövök egy cipőt? (A zoknim túl vastag? A körmöm hosszú? Hőség? Rosszkedv?)

Később felszabadult két hely a pultnál, odaülhetett a barátjával, Jurival, akivel körülbelül az alábbi beszélgetés bontakozott ki:

Kérdem én: hogyhogy ez a faszfej a főnököm? Ezt nekem nem mondta senki az elején. Azt hittem, a magam ura vagyok. A német nyelvterület és Kelet. Övé Észak, Nyugat és Dél. Hogyhogy akkor főnök?

Komolyan kérdezed? Juri mutatja, hogy mennyire csodálkozik. Először is, nálad vannak a szar piacok, nála meg a jók. És másodszor: német és keleti soha nem lehet főnök. Te meg, ha jól tudom, mindkettő vagy.

Hát köszönöm szépen.

Nincs mit. Tudod, mit csinálnék a helyedben?

Mit?

Szarnék rá. Nem ez az élet.

Aha. És mi az élet?

Jó cipőben járni-kelni, minden napra koktélt venni.

Okostojás. A világon mindenütt az van, hogy a főnök jobb cipőt hord és jobb koktélokat iszik, mint a nemfőnök. Ennyit még neked is illene tudni.

Talán nem tetszik valami a cipőmön? Szerinted nem szép?

De, nagyon szép. Le vagyok nyűgözve. (A sajátomat legszívesebben levenném. A pultnál inkább ne.) … Én csak jól akarom végezni a munkámat! Ez nekem személyes igényem! És nem hagyják. És ha hagyják, nem honorálják.

Ne legyél már amatőr! Csak nem azt akarod, hogy még szeressenek is? Most tényleg! Ami engem illet, ha már az életem jobbik felét, vagyis az ifjúságomat kénytelen vagyok pénzkereséssel tölteni, inkább szép akarok lenni, mint hasznos. Nézz körül! Mit látsz? Nyár van a városban, iskolai szünet, elmentek a családok, a városi strandok homokját hatósági higiéniavizsgálatnak vetették alá, a pincérnők kissé alulöltözöttek, az egyik még ráadásul a feleséged is. A másikat én vállalom.

Juri javaslatának lényege, hogy a nyár hátralévő részében fordítva csinálják: a hetedik nap legyen a munkáé, a többi hat legyen a tiéd. Ha nem vagyok ott, akkor is ott vagyok, lásd még: a fizikai test meghosszabbításának technikai vívmányai! Ősszel pedig kiveszem a szabadságomat. Kopp szerint a dolgok nem ilyen egyszerűen működnek, de azért az ellen nincs kifogása, hogy péntek este betoljanak annyi alkoholt, amennyi csak szembejön. És miközben tolták, ami szembejött, Darius egyre jobban értette, mire gondol Juri. Ha jól meggondolom, nekem is ez a hitvallásom: Szeresd az életet, azt a keveset, amit adni tud! Tedd meg, ami megtehető, mondd meg az ügyfélnek, hogy így meg úgy, imádod, meg minden, de ide a pénzzel, a többieknek is küldj egy kedves-vicces emlékeztetőt, aztán a következő négy hétre, ami hátravan a kiszabott határidejükig, a jelszó: cheerio! Ennek megfelelően záróráig piáltak: számos sör, egy Sex on the beach, két Mai Tai, egy Manhattan Cooler és persze egy Zombie. Flora látta, mi az ábra, nem szólt semmit, ilyenkor soha nem szól semmit, a végén hazaviszi az embert, másnap reggel pedig rántottát süt neki. Jó feleség. Azon kívül szolgálatban volt, akadt munkája bőven, és végső soron felnőtt ember vagy. Juri – neki nem sikerült révbe érnie a másik pincérnőnél (Melania). Túl szép és túl fiatal hozzád, lásd be – elment a többi vendéggel, akik záróráig maradtak, Kopp megvárta a jó feleséget. Miközben Flora kinyitotta a kocsiajtót, Darius az ég felé fordította az arcát, már kezdett világosodni, karját is fölemelte, és így kiáltott: Az élet szép! Majd valamivel halkabban hozzátette: Aki mást állít, megnyalogathatja a kupakomat.

Flora hazavitte, Darius az oldalablakon át nézte a várost, amelyet annyira szeret. – Imáááádom ezt a várost! – Föltekernéd az ablakot? – Flora érzékeny a huzatra. Darius föltekerte az ablakot, és onnantól halkabban beszélt, főként obszcenitásokat, amelyeket nem kívánunk idézni („Kinyalom a pinácskádat”, stb.). Az egész szombat eltelt azzal (rántotta stb.), hogy kialudta a mámorát, de vasárnap már újra készen állt. Készen állok arra, barátom, hogy egy hihetetlenül züllött augusztust abszolváljak kedves társaságodban. Ami engem illet, ilyen ügyekben kicsit tunya vagyok, de Juri szerencsére egy szabadidős világbajnok.

Éjt nappallá tettek, és fordítva.

Kimentek a Hasenheidére, és nyomták a rakenrollt, ami a csövön kifért. Nem, mert Kopp nem táncol. Hogyhogy nem? Kövér vagyok, továbbá szerelmes a feleségembe. Nem tudok mással táncolni. – A te bajod. Akkor nézzed, hogy csinálja a barátod.

Ellátogattak:

egy női strandröplabda-bajnokságra, pedig Koppot baromira nem érdekli a sport,

egy újranyíló kulturális központ avatójára (Miért? Miért ne?),

egy poetry-slam-re (Egyetlen szóra sem emlékszem, csak arra, hogy az egyik nőnek vöröses volt a hónaljszőre) (Juri nyerített),

számos szabadtéri mozielőadásra, csupa könnyed dolog,

egy túrára a régi csőpostarendszerben, szakavatott vezetővel (Ez volt a legjobb, mi meg, mintha újra kisfiúk lennénk),

egy ingyenes szabadtéri IX. szimfónia-előadásra, amelyre olyan sokan elmentek, hogy az Örömóda közben szórványos randalírozásra és verekedésekre is sor került (Juri és Kopp nyerített),

egy dalszerző estjére, akit Juri nagyra tart,

egy sanzonénekesnő estjére, akinek a zongorakísérőjénél Juri révbe akart érni (sikertelenül).

Belekeveredtek egy tüntetésbe, amelyen eritreaiak tiltakoztak Etiópia adósságának elengedése ellen, mivel félő, hogy Etiópia, ha nincsenek adósságai, újra fegyverkezni kezd. (Ebbe még nem gondoltam bele. Szolidarizálódjunk? Juri nyerített.)

Láttak egy papagájt, összevissza röpdösött egy parkban, és egyáltalán nem tűnt boldognak. Sajnálták, de azért nyerítettek. (Mi lett vele? Szerinted?)

Láttak egy öreg férfit, aki fehér alsónadrágban állt az aranyló naplementében egy szállodai szoba erkélyén, és videokamerával rögzítette az utcát. (Juri és Kopp nyerítettek.)

Miközben kicsivel odébb fiatal olasz turisták fürdőztek a Poszeidón-kútban, amíg ki nem szállt a rendőrség.

Ettek (válogatás):

szusit egy olyan büfében, amelynek a másik fele cipészműhely volt, és amelynek falát fekete-erdei kakukkos órák borították (majdnem megfulladtak),

tagliatellát zsályás borjúmájjal,

bécsi szeletet langyos krumpli-uborka-salátával,

csirke-piri-pirit sült krumplival,

rib-eye-sztéket csilis vajjal,

csevapcsicsát egy dübörgő bolhapiac közepén,

krokodilfilét ropogós bundában és kengurufilé-érméket sült gombával és csilis ananásszal.

Mindehhez megittak, az egyszerűség kedvéért: mindent. A legjobb és legrosszabb volt egyszerre a fröccs egy magyar kávézóban, amely fele-fele arány helyett 9/10 részben borból, 1/10 részben csapvízből állt.

A napok és éjszakák folyamán Kopp többször is visszatért a városi strandra, Florához, játszani. Azt játszották, hogy Flora a pincérnő, ő pedig a vendég. Ételt-italt rendelt, Flora kihozta neki, és nem mondta, hogy: Te itt simán megeszed azt, amit én megkeresek. Azt sem tanácsolta neki, hogy egészségügyi és/vagy esztétikai okokból kevesebbet egyen vagy igyon, márpedig ő időnként – lásd még a számlát – kettő helyett is evett-ivott. Közben laptopjával az interneten szörfölt. Egyszer, amikor Flora lehajolt hozzá, hogy letakarítsa az asztalról az üres tányérokat és poharakat, Darius megpróbált elmondani valamit abból, amit éppen olvasott – Ez egy új tanulmány: a háborúk háromszor annyi embert pusztítanak el, mint amennyit eddig feltételeztünk –, de Flora rászólt: Pszt, figyelnek minket! Fejével mintegy mellékesen, mintha csak hátra kéne simítania egy fürtöt, a bárpult felé intett. Ott állt a tulaj, a félkarú Ben. Valójában nem volt félkarú, megvolt neki mind a kettő, de a bal karja egy szélütéstől lebénult. Az arcán is látszott, és a beszédén is hallatszott, pedig azt az angol és német töredékekkel teletűzdelt franciát, amit beszélt, amúgy is nehéz volt érteni. Ha a félkarú Ben ott volt, mindig a pultot támasztotta (a bárszéken nem tudott egyensúlyozni), és pillantásával követte a pincérnőket, köztük Darius Kopp feleségét. Neki meg ez volt a játéka. Melania, Karo, Flora, Melania, Karo, Flora. Mi meg, mostantól, mintha titkos szeretők volnánk, ez még jobban tetszett Koppnak. Hogy ne keltsen feltűnést, a végén borravalót adott Florának, aki elfogadta, és hozta a blokkot. (Kellesz nekem, bébi.)

Utána megvárta a kocsiban, vagy látótávolságon belül, vagy otthon, az én bárszagú bártündéremet, és gyakran szeretkeztek. Sajnos soha nem a strandon, pedig el tudta volna képzelni. (El is képzelte.) – Miért is ne? Hátul a sarokban, a hintaágyon! – Azt akarod, hogy kirúgjanak? – De ha mindenki elment? – Valaki mindig marad. – Jó, de akkor legalább tusolás előtt! Bár, ételek, fáklyák, cigarettahamu, izzadság, hmm… Ennél csak egy szakácsnő lenne jobb, egy konyhalány, egy napig fűszeres konyhagőzben pácolt husi…! – Utána kora délutánig aludtak, de olyan is előfordult, hogy Kopp izgatottságában még leült tévézni, pedig hajnali négykor ritkán adnak jó műsort.

Ez ment egész augusztusban, szeptember elejéig, tulajdonképpen tegnap éjszakáig.

Kopp kissé fáradt volt, lényegében egy napozóágyban szenderegve töltötte a napot. Nem így Juri, akinek hirtelen több dolga volt, mint szerette volna – És milyen értelmetlen! Prezentációkat átállítani új felületre! 5 nap csúcsértelmetlen, csúcshülye copy-paste-elés! –, és egy csapásra kibírhatatlanná vált. Esténként annál több volt a kompenzálnivaló, mert ha nem, akkor viszem magammal a frusztrációt a következő napra. Kulcs: változatosság, friss színek, új logó, gyerünk kifelé a mindennapok mókuskerekéből. Ennek jegyében:

Nem mennénk már egyszer máshová, nem csak mindig ide, ebbe az unalmas, múlt szezonról itt maradt strandbárba? Ahogy itt ajnározzátok egymást, tényleg undorító. És unalmas! … Piálni és kúrni! Ezt akarok. Piálni, kúrni, táncolni. Testmozgást. Gyere!

Kapok előtte enni valamit?

Abszolút!

Húst is?

Kizárólag húst.

A hús után szivaroztak.

Megfelelő idő elteltével befurakodtak egy salsabárba, Juri táncolt, Kopp a bárpultnál ült. Juri időnként odament hozzá, ivott valamit, aztán visszament a táncparkettre. Juri jól táncol, head delay, meg minden, többször is sikerült összehoznia valami páros figurát, ráadásul nővel. Forró volt a levegő, Koppnak patakokban folyt a homlokáról az izzadság, pedig nem is mozgott. Három körül megunta a bámészkodást, meg is éhezett, a bárban pedig nem volt semmi rendes ennivaló.

Juri, amilyen szolidáris, elkísérte, ettek még egy Dönert, ittak még egy sört. Úgy látszik, ez a sör pont eggyel több volt a kelleténél, mert Juri hirtelen fölpattant, és egyszerűen rohanni kezdett a villamossínek mentén, az S-Bahn-híd felé. – Hé! Ez meg mi? Kopp nehézkesen futott a nyomában –, át a híd boltívei alatt, a folyó felé, föl a hídra, a korláthoz, ahol végre megállt. Rángatni kezdte a korlátot, mintha ki akarná tépni a helyéből, és azt üvöltötte a dóm, a múzeum, végül a piac felé, hogy: Többet! Többet! Többet akarok!

Elengedte a korlátot.

Semmi. Kibaszott egy unalmas város ez, bakker.

Tökrészeg volt már, fogta magát, és leült a járdára. Kopp ekkor vette észre, mennyire részeg.

Hé, szólt rá Jurira, ezt ne csináld. Ne ülj le.

Juri hagyta, hogy Kopp fölráncigálja. Dülöngélve elindult.

Gyerünk, menjünk a bordélyba.

Bocs, öreg, de már mondtam: szerelmes vagyok.

Barom. Kétségbeesett hangon: Azt akarom, hogy valaki a karjaiba vegyen.

Meg fog történni, öreg, a reményt nem szabad föladni. Nem, nem, soha nem szabad föladnod. Hallod? Soha! (Hát én is jól berúgtam, basszus.)

Koppra hirtelen rátört az ásítás. Nem mintha annyira álmos lett volna – persze, álmos is volt –, ez valami más: hirtelen szörnyen unatkozni kezdett, nem, az is másmilyen, most hirtelen ráérzett: elég. Semmi sem idegen tőlem, ami földi élvezet, Darius Kopp az utolsó, aki elrontja a mókát, de abban a pillanatban vége lett. A nyárnak vége, öreg, akárhogy tombol a hőség.

Micsoda szerencse, hogy Flora éppen akkor kapott szabadnapot, és az egyik barátnője átengedte nekik a hétvégi házát, amely a városon kívül, egy erdőben volt, így elengedhetik magukat egy kicsit.

Tartalom

PÉNTEK

SZOMBAT

VASÁRNAP

HÉTFŐ

KEDD

SZERDA

CSÜTÖRTÖK

PÉNTEK

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0