A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matt Haig: The Life Impossible

First published in Great Britain in 2024

by Canongate Books Ltd, 14 High Street, Edinburgh EH1 1TE

Fordította: Szabó Luca

Copyright © Matt Haig, 2024

All rights reserved.

Copyright licensed by Canongate Books Ltd. arranged with Andrew Nurnberg

Associates International Limited.

Hungarian translation © Szabó Luca, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

Front cover illustration by Jim Tierney | Title type and endpaper artwork by Neil

Gower | Jacket design by Canongate Art

‘Promised Land’

Written by Joseph Lorenzo Welbon (Joe Smooth)

© 1987 Picadilly Music Corp / Kassner Associated Publishers Ltd

Used by permission. All rights reserved.

Extract from Richard Feynman interview in ‘The Smartest Man in the World’

by Omni Magazine. Reproduced with permission from Michelle Feynman &

Carl Feynman.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektúra: Varga Virág

ISBN 978-963-566-741-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Ibizának és az ott élőknek

When the angels from above,
Fall down and spread their wings like doves;
As we walk, hand in hand,
Sisters, brothers, we’ll make it to the promised land.

JOE SMOOTH: PROMISED LAND

A SZERZŐ LEVELE

Kedves Olvasó!

Előfordul, hogy nehéz felfejteni, honnan származik egy ötlet, ám ennél a regénynél ez nem így volt.

Az Éjfél Könyvtár megírása után alkotói szabadságot iktattam be. Őszinte leszek: nem tudtam, fogok-e még írni. Azelőtt sokáig évi két könyvvel készültem el, hol regény, hol tényirodalom, hol gyerekkönyv került ki a kezem alól, és kiégtem.

2021-ben sűrű volt az életem, mint oly sokaknak. Súlyos beteg rokonok, visszatérő depresszió, és egyszerűen szerettem volna rendbe hozni magamat. Így hát az egészséget választottam. Egyszer és mindenkorra letettem az italt. Nem sokkal korábban kaptam meg az autizmusról és ADHD-ról szóló diagnózisomat, amely megmagyarázott egy-két dolgot. Imádtam írni, viszont a könyvkiadási folyamatnak az a része, amikor a nyilvánosság elé kell lépnem, soha nem volt erősségem, és bár már fiatalon leszámoltam a depresszióval és a pánikbetegséggel, tudtam, hogy attól még vigyáznom kell.

Nem volt kedvem az üres Word-dokumentum Északi-sarkot idéző fehérségét bámulni, inkább mást akartam csinálni. Ki akartam próbálni a nagyvilágot. Könyvesboltot vagy gyógyult alkoholistákat célzó, alkoholmentes italokat áruló bárt nyitni, az öngyilkosságok megelőzésével foglalkozni. Valami igazit akartam csinálni. Valamit, ami más, mint egy laptopot nézni.

Eszembe jutott, hogy visszamehetnék Ibizára. Huszonévesen három hosszú nyarat töltöttem ott a feleségemmel. Makacsul halogattam a felnőtté válást, ezért jegyeket árultam Európa legnagyobb, hetente megrendezett bulijára. Egész nap egy bárszéken ültem, olvastam, San Miguel sört ittam (ingyen), és nem foglalkoztam a mentális problémáimmal, amelyek azután túlnőttek rajtam, és ennek teljes összeomlás lett a vége. Ezt egy hosszú időszak követte, amelyben depresszióval, pánikbetegséggel és agorafóbiával küzdöttem, ami majdnem az életembe került. Már nem az az ember vagyok, aki akkor voltam, de hát ilyen az élet, nemde? Mindenféle történik velünk. Közben vagy összeomlunk, vagy megerősödünk, sőt néha mindkettő, és mire túljutunk egy-egy nagy nehézségen, azt vesszük észre, hogy más emberek lettünk.

Idővel, és a párom, Andrea segítségével meggyógyultam. Akkoriban kezdtem írni, és valamiképpen úgy alakult, hogy ebből élek.

Na de. Hol is tartottam? Igen, szóval eltelt húsz év, és újabb, igaz, kisebb krízissel álltam szemben. (Krízisekben jó vagyok. Ha valakinek kellene egy jó kis krízis, forduljon hozzám bizalommal.) Ibizán voltam, pedig huszonévesen megfogadtam, hogy soha nem térek vissza oda, és olyan volt, mintha egy egészen másik szigeten kötöttem volna ki, mint amit a kilencvenes években ismertem. Akkoriban úgy véltem, Ibiza az éjszakai klubok és a tengerparti bárok szigete. Ezek azóta sem tűntek el, de most, hogy a családommal érkeztem oda, jobban megbecsültem a sziget csendesebb, gyógyító, mágikus oldalát. Észrevettem a tenger szépségét, a kabócák ciripelését, az óváros labirintusszerű utcaszerkezetét, és azt, hogy ez a hely évszázadok óta az ellenkultúra központja.

Egy másik szigeten találtam magam.

Rájöttem, hogy a nézőpont soha nem a helyen múlik, hanem az emberen. Azt látjuk, amit akarunk, és az, hogy mit akarunk, attól függ, kik vagyunk, mikor vagyunk. Minden hely a tér, az idő és a pszichológia kereszteződése.

Ibiza éppoly értékes természetileg, mint amennyire népszerű manapság. A világ minden tájáról vonzza a bulizókat, a jógikat, a családokat, a túrázókat, a kerékpárosokat, a madárfigyelőket, az ínyenceket. Talán éppen azért, mert valaha én is fiatal, önfeledt látogató voltam, 2021-ben már érdekelt a turizmus és a természet érzékeny egyensúlya ezen az apró szigeten. Sok információt gyűjtöttem a tengeri fűről – a kristálytiszta Földközi-tenger fenekén elterülő, óriási, víz alatti mezőről –, amely a Föld egyik legrégibb, legnagyobb egybefüggő organizmusa. Szöget ütött a fejemben egy gondolat az átalakulásról, arról, hogyan lehet váratlan módokon és helyszíneken rátalálni a változás erejére, és tudtam, hogy ezt meg akarom írni.

Meg is írtam. Mindent beleadtam. Segítségével helyreállt bennem a sziget, az írás és – bármilyen nyálasan hangzik is – az élet iránti szeretet.

Remélem, legalább részben sikerül átadni ezt az érzést.

Jó olvasást!

Matt Haig

Kedves Mrs. Winters!

Remélem, nem haragszik, amiért írok Önnek.

Talán még emlékszik rám. Ön volt a matektanárom a Hollybrookban. Már huszonkét éves vagyok, végzős az egyetemen. Matematika szakon – gondolom, ezt örömmel hallja.

A tavaszi szünetben összefutottam Mr. Guptával a városban, megkérdeztem, mit tud Önről, és mindent elmesélt. Őszinte részvétem a férje miatt. Mr. Guptától tudom, hogy Spanyolországba költözött. Az egyik nagyanyám visszament Grenadába, ahol utoljára hétéves korában járt, és ott megtalálta a boldogságot. Remélem, Önt is boldoggá tette a költözés.

Nemrégiben magam is átéltem a gyászt. Édesanyám két évvel ezelőtt halt meg, és én teljesen kétségbeestem. Édesapámmal nem jövünk ki, és nehezemre esik az egyetemi tanulmányaimra koncentrálni. A húgom (talán még emlékszik Estherre) még nálam is több támogatásra szorul. Csalódást okoztam a barátnőmnek, ezért elhagyott. Vannak még más gondjaim is. Néha nehéz folytatni. Úgy érzem, fiatal korom ellenére előre meg van írva az életem, és nincs benne semmi titok. Akkora rajtam a nyomás, hogy néha alig kapok levegőt.

Egy mintázatban ragadtam, vagy egy matematikai sorozatban, a Fibonacci-számokban: 0, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21 és így tovább. Ezekhez hasonlóan az idő múlásával az életem eseményei is egyre kevesebb meglepetést tartogatnak. Csak itt nem arra jön rá az ember, hogy a következő szám az azt megelőző kettő összege, hanem arra, hogy már minden el van döntve. Ahogy telnek az évek, ahogy egyre több szám mellett haladok el, egyre kiszámíthatóbb a sorozat. És lehetetlen kitörni belőle. Régen hittem Istenben, de elveszítettem a hitemet. Szerelmes voltam, de elszúrtam. Néha gyűlölöm magamat. Mindent elpuskázok. Állandóan bűntudat gyötör. Túl sokat iszom, ezzel lerontom a jegyeimet, és emiatt is rossz a lelkiismeretem, mert anya azt akarta, hogy mindent beleadjak.

Figyelem a világ eseményeit, és úgy látom, az egész fajunk a pusztulás felé tart. Mintha előre programozták volna, mintha újabb sorozattal állnék szemben. És egyszerűen elegem van abból, hogy embernek születtem, egy ilyen apró izének, aki semmit sem tehet a világért. Úgy érzem, minden lehetetlen.

Nem is tudom, miért mondom el mindezt Önnek. Csak szerettem volna kiönteni valakinek a szívemet. És Ön mindig jó volt hozzám. Körülvesz a sötétség, és én vágyom a fényre. Elnézést, ez melodrámába illő volt. Csak szeretnék jó példát mutatni a húgomnak.

Kérem, ne érezze, hogy muszáj válaszolnia. De ha mégis akadna bármi mondanivalója, azt nagyra értékelném. Elnézést kérek a hosszú e-mailért.

Köszönettel:

Maurice (Augustine)

Kedves Maurice!

Nagyon szépen köszönöm.

Nem szoktam e-mailekre válaszolni, nem mintha olyan sokat kapnék. Igazából egyáltalán nem internetezem. Nem találsz meg a közösségi oldalakon sem. Csak WhatsAppom van, azt is ritkán használom. De úgy éreztem, a te üzenetedre muszáj reagálnom, mégpedig rendesen.

Nagyon sajnálom mindazt, amit átéltél. Emlékszem édesanyádra a fogadóórákról. Kedveltem. Mindig komoly volt, de ahányszor rólad beszélt, a szája szegletében mosoly bujkált. Nyilvánvaló, hogy felvidítottad. A puszta lényeddel. Ez pedig nem kis teljesítmény, különösen egy tinédzsertől.

Hozzáfogtam a válaszüzenethez, és egyre duzzadt, csak duzzadt, végül kidagadt az e-mail keretei közül.

Megmondom őszintén, mindezt már jó ideje szerettem volna leírni, és a megkeresésed adta meg a végső lökést.

Az a történet, amelyet most elmesélek neked, még számomra is nehezen hihető. Kérlek, ne feledd, egyetlen szavamat sem kell elhinned. Csak tudd, hogy egyetlen részlet sem a fantáziám szüleménye. Sosem hittem a varázslatban, és ezzel a mai napig így vagyok. Néha mégis azt hiszem, hogy ha egy varázslathoz hasonlatos valamivel találkozunk, az élet eddig meg nem értett részével van dolgunk.

Nem ígérhetem, hogy a történetem segít majd hinni a lehetetlenben. Mégis, ez egy mese, éppoly igaz, mint bármelyik másik, és egy olyan személyről szól, aki úgy érezte, többé már nincs értelme a létezésének, aztán megtalálta élete legnagyobb célját, és azt hiszem, kötelességem ezt megosztani veled. Semmi esetre sem vagyok példakép, ezt majd te is látod. Életem során sokszor volt bűntudatom, ez a történet tulajdonképpen éppen erről szól. Remélem, találsz benne értéket.

Csatoltam ehhez az üzenethez.

A legjobbakat kívánom:

Grace Winters

Könnyfakasztó történet

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy idős asszony, és övé volt a legunalmasabb élet széles ez univerzumban.

Az asszony ritkán dugta ki az orrát a házából, legfeljebb, ha orvoshoz ment, besegített a jótékonysági boltban, vagy kilátogatott a temetőbe. Már nem kertészkedett. A kertjében térdig ért a fű, a virágágyásokat felverte a gaz. A nagybevásárlást házhoz rendelte. Közép-Angliában élt. Lincolnban. Lincoln megyében. Abban a narancssárga téglából épített városkában, ahol egész felnőttkorát töltötte, kivéve egy rövid kitérőt a Hull Egyetemre.

Ismered a helyet.

Nem is volt az olyan rossz, csak az utcái lettek kevésbé hívogatóak az idők során. Fájt a szíve, ha látta, hogy a legszebb emlékeinek felét bedeszkázták, vagy szakadt plakátok borítják.

Üldögélt, tévét nézett, néha elolvasott egy könyvet, keresztrejtvényt fejtett, és a Wordle-ön játszott, hogy edzésben tartsa az agyát. Figyelte a madarakat a kertjében, vagy bámulta a kicsi, üres üvegházat, miközben a kandallópárkányon ketyegett az óra. Valaha lelkesen kertészkedett, de az már elmúlt. Még csak hetvenkét éves volt, de a férje négy évvel korábbi, és a törpespicce, Bernard nem sokkal későbbi halála óta teljesen egyedül érezte magát. Valójában már több mint harminc éve nem tágított mellőle ez az érzés. Egészen pontosan 1992. április 2. óta. Azon a napon veszítette el élete célját és értelmét, és tulajdonképpen többé nem is találta meg. Ám a magány az elmúlt években mélységes mély, kézzelfogható valósággá vált, és körülbelül százharminckét évesnek érezte magát. Alig ismert valakit. A barátai vagy már régebben meghaltak, vagy elköltöztek, vagy visszavonultan éltek. Csak két emberrel tartotta a kapcsolatot a WhatsAppon – Angelával, akit a Brit Szívalapítványnál ismert meg, és a sógornőjével, aki harminchárom évvel korábban költözött az ausztráliai Perthbe.

A múlt sok szomorú pillanata közül továbbra is az a régi, áprilisi nap szomorította el leginkább. A fia, Daniel halála volt élete legnehezebb pillanata, mindent megsemmisített, és egy ekkora tragédiából úgy sarjadnak újabb bánatok és bukások, mint ágak a fa törzséből. De az élet ment tovább. Ő és a férje, Karl kertes házba költöztek, és igyekeztek a legjobbat kihozni a helyzetből, de nem állíthatnánk, hogy sikerült nekik, úgyhogy együtt ültek, hallgattak, nézték a tévét, hallgatták a rádiót. A férje mindig is sokban különbözött tőle. Szerette a kemény rockot, az igazi világos sört, ám alapvetően csendes ember volt. Az a baj a tragédiákkal, hogy mindent beszennyeznek, ami utánuk történik. Néha vigasztalást nyújtott nekik, hogy megosztották egymással az emlékeiket, de Karl halála után még nehezebb lett, mert az emlékek nem tudtak hová távozni. Ott maradtak az asszony fejében, megáporodtak. Ezért is lehetett, hogy amikor belenézett a tükörbe, csak fél életet látott. Egy lassan dőlő fát a láthatatlan erdőben.

Egyébként ez az asszony kisebb pénzügyi válságot is élt.

Az élete során felhalmozott megtakarítása köddé vált. Ez úgy esett meg, hogy egy csaló, aki megnyugtató skót akcentussal beszélt, a NatWest Bank biztonsági tanácsadójának adta ki magát, és az ostoba asszony segítségével ellopta a huszonháromezer-háromszázkilencven fontot és huszonhét centet, amelyet Karllal megspóroltak. Hosszú történet, szerepel benne sok ravasz figura meg egy nevetséges, vén bolond (helló!), de szerencsére ezt a mesét most nem kell elolvasnod.

No de… Ez a hölgy csak üldögélt a fájós lábával, igyekezett egyetlen idegen feladótól érkezett e-mailre sem válaszolni, és nézte, ahogy gyűrött élete sodródik lefelé a folyón, akár egy üres csipszeszacskó. Egyedül az keltette fel az érdeklődését, amikor egy pintyet vagy seregélyt látott a hátsó kertben, a madáretetőn, és közben belélegezte a régi emlékeket és megfakult álmokat.

Bocsánatkérés

Elnézést. Ez grandiózusra és melankolikusra sikerült. Egyes szám harmadik személyben beszélni magamról! Most rajzolom meg a helyszínt. A bevezetéstől függetlenül szórakoztató lesz. És, mint az életben sok más jópofa dolog, egy minimálisan invazív, rádiófrekvenciás visszérműtéttel kezdődik.

Örömtelenség

Fejjel lefelé fekve döntöttem el, hogy Ibizára utazom.

Annyira hátradöntötték a műtőasztalt, amelyen feküdtem, hogy attól tartottam, lecsúszom róla. A falon egy tükör lógott. Néztem kócos, ősz hajamat, fáradt arcomat, és alig ismertem magamra. Úgy festettem, mint aki kifakult. Ha csak lehetett, kerültem a tükröket.

Tudod, éppen azon voltak, hogy megfordítsák a vérkeringést a lábamban. Több kék ér futott rajta, mint egy tömb gorgonzolán, úgyhogy szükség volt az operációra. Nem a látvány miatt, hanem mert viszketett tőlük a vádlim, és fekélyek alakultak ki miattuk. A nagynénémet annak idején egy vérrög ölte meg, amely előbb elszabadult, majd az előkelő tüdőembólia státuszig jutott, ez pedig végzetesnek bizonyult. Szóval szerettem volna rendezni a visszereim sorsát, még mielőtt az én testemben is hasonló babérokra törne egy vérrög. Bocsánatot kérek, ha túl érzékletesen mesélek. Csak eltökéltem, hogy a lehető legőszintébb leszek veled, ennek szellemében álltam neki ennek az egésznek.

Hű maradok az igazsághoz.

Tehát hallgattam a rádiót, a sebész több adag helyi érzéstelenítőt fecskendezett a bal lábam különböző pontjaiba – az utolsót szeretetteljesen „darázscsípés” névvel illette, és ez az elnevezés találó volt. Ekkor tértünk a lényegre, amikor is, mint elmagyarázta, bevezetnek egy katétert a vádlimba, hogy belülről durrantsák ki a nagy rózsaeret a „hagymapirításhoz elegendő”, százhúsz fokos hőmérséklettel.

– Most érezni kellene valamit…

Éreztem is. Nem volt kellemes, de a semminél több. Igazság szerint azelőtt évek óta nem éreztem már szinte semmit. Csak valami homályos szomorúság lengett körül. Anhedónia. Ismered a szót? Az örömtelenség érzése. Érzésnélküliség. Nos, általában így voltam. Megtapasztaltam már a depressziót is, és ez nem az volt. Nem volt olyan intenzív. Csak egy hiány. Csak úgy léteztem. Az étel célja csak az volt, hogy megtöltse a gyomromat. A zene már csak zajok sorozatát jelentette számomra. Csak úgy léteztem, tudod?

Most érezni kellene valamit.

De hát ez a létezés legalapvetőbb, lényegi formája, nem? Az érzés. A nélkül élni, az meg mi? Micsoda? Egyszerű üldögélés. Mint egy asztal egy bezárt étteremben, amely örökké várja, hogy valaki leüljön mellé.

– Gondoljon valami szépre!

Most az egyszer nem esett nehezemre. Leginkább arra a levélre koncentráltam, amelyet nem egészen két órával korábban kaptam egy ügyvédi irodától.

Ananász

Különös egy levél volt.

Értesítettek, hogy örököltem egy ingatlant a Spanyolországhoz tartozó Ibizán, és a korábbi tulajdonost Christina van der Bergnek hívták. Ez a Christina van der Berg elhunyt, és rám hagyta földi javait. Vagy legalábbis egy részüket. Újabb átverés, gondoltam. Tudod, ha egyszer meglopnak, nehéz nem tolvajtanyának látni az egész világot. De még ha nem váltam volna csalás áldozatává, akkor is nevetségesnek tűnt volna a gondolat, hogy egy számomra ismeretlen személy engem jelöljön meg a Földközi-tenger egyik szigetén álló háza örököséül.

Eltartott egy darabig, mire megértettem, hogy nem egészen ez történt. Illetve az tartott el egy darabig, mire rájöttem, hogy Christina van der Berg nem idegen. Nem egészen. Az volt a baj, hogy a név teljesen ismeretlenül csengett. A holland rész, a van der Berg olyan előkelőséget sugárzott, hogy fiktívnek és idegennek éreztem, ezért megtévesztett. Szerencsére azonban a Nelson & Kemp Ügyvédi Iroda levele további információkat is tartalmazott, például futólag megemlítette Christina leánykori nevét: Papadakis.

Nos, ez már ismerősen csengett.

Christina Papadakis rövid ideig énektanárként kereste a kenyerét. Ugyanabban az iskolában dolgoztunk, mielőtt újrakezdtem volna a kapcsolatunkat Karllal. (Az egyetemen egy párt alkottunk, de nagyon siettetni akarta a dolgokat, ezért szakítottam vele.)

Meg kell vallanom, Christina nem volt közeli ismerősöm. Emlékszem, gyönyörű, félénk fiatal nő volt, bűbájos, és ezt 1979-ben ritkábban lehetett elmondani valakiről, mint manapság. Sűrű frufrut viselt, hosszú, sötét haja volt, és gyöngyöt hordott. Nana Mouskouri énekesnőre emlékeztetett, csak Christinának nem volt szemüvege. Az apja fiatalon vándorolt ki Görögországból, röviddel a háború után. Ő maga sosem járt Görögországban, mégis maga volt a megtestesült földközi-tengeri elegancia, legalábbis az én vidéki, szárazföldhöz láncolt szememben. Hiányzott neki a görög konyha, amelyet gyerekkorában, Londonban ismert meg a helyi görög közösségnek hála – az ő szájából hallottam életemben először a halloumi szót. Sok gyümölcsöt evett. Példának okáért elővarázsolt az uzsonnadobozából néhány elegáns ananászszeletet – nem darabot. Egyszer elsétáltam a terme előtt, amikor éppen a Rainy Days And Mondays című számot énekelte, és az osztály tátott szájjal hallgatta. A hangja felért Karen Carpenteréhez (aki szintén egy triászkori énekesnő). Az a fajta, amitől megáll a levegő és az idő.

Szóval egy este, nem sokkal a karácsonyi szünet előtt, későig maradtam az iskolában, lamettát aggattam egy trigonometriai szabályokat bemutató táblára, és miközben tűzőgépkapcsot kerestem, belebotlottam. Az asztalánál ült, és a körmét piszkálta.

– Jaj, ne csináld már! – szóltam rá tolakodóan, mintha a diákom volna, nem a kollégám. – Még a végén letörik!

Tetszett nekem a körme. Meleg színekben pompázó terrakotta. Azonnal megbántam, hogy ilyet mondtam neki, különösen, amikor észrevettem távolba révedő tekintetét. Mindig is tapintatlan voltam.

– Jaj, ne haragudj – szabadkoztam.

– Ugyan! – felelte, rám pillantott, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Minden rendben?

Ekkor kiöntötte nekem a szívét. Egy hetet hiányzott az iskolából, amit én észre sem vettem. Krízist élt át. Utálta a karácsonyt. A vőlegénye, aki már eltűnt az életéből, egy évvel korábban, szenteste kérte meg a kezét. Mivel nemrég költözött a környékre, egyetlen rokona sem élt arrafelé. Így hát felajánlottam neki, hogy töltse velem karácsony napját.

Így is tett. Átjött, megnéztük a királynő beszédét, a Goldfingert meg Blondie-t, aki a Top of the Pops című műsorban a Sunday Girlt énekelte. Ekkor osztotta meg velem Christina, hogy közönség előtt szeretne énekelni. Több üveg Blue Nun bort fogyasztottunk el, és az ivás sosem arról volt híres, hogy kiegyensúlyozottá tenné az embert. Elnézést kértem, amiért nincs otthon ananász. Késő éjjelig beszélgettünk.

Egyszerűen képtelen volt elviselni a helyzetét. Ezt az érzést ma már jobban ismerem, mint akkoriban. Küzdelmes volt számára a tanítás, felmerült benne, hogy rossz szakmát választott. Megmondtam neki, hogy a Hollybrookban mindenki így érez. Egyszer csak megemlítette Ibizát. Egy új évtized küszöbén álltunk, dübörgött az olcsó, spanyolországi nyaralások üzlete, és Christina hallott egy új hotelről, ahová akkoriban énekeseket és zenészeket kerestek.

Ez felkeltette az érdeklődésemet. Számomra ő igazi rejtély volt, és lehet, hogy túl sokat kérdeztem. Ez jellemző a matektanárokra. Az ismeretlen értékét mindig ki kell deríteni.

– Olyan, mintha itt lenne bennem egy élet, amelyet élnem kell, mégsem teszem.

Talán nem pontosan így fogalmazott, de ez volt a lényeg. Azt is mondta:

– Tudom, hogy semmi értelme. Görög vagyok, nem spanyol. Van elég görög sziget. Azok közül kellene választanom, mert beszélem a nyelvet. Többé-kevésbé. Spanyolul viszont nem tudok, pedig meggyőződésem, hogy jó, ha az ember ismeri a lakhelye nyelvét.

– Spanyolul is meg lehet tanulni. Tedd meg, ha ahhoz van kedved! Igazán.

– Semmi értelme.

Ekkor olyat mondtam, ami kicsit sem vall rám. Ezt:

– Nem kell, hogy mindig mindennek értelme legyen.

Felizzott a szeme arra a gondolatra, hogy munkát kaphat Ibizán, ezért azt javasoltam neki, vágjon bele, ha szeretne, és ne aggódjon amiatt, ki mit gondol majd. Szinte biztos, hogy ezt mondtam, mert emlékszem, nekiadtam egy nyakláncot, amelyet még gyerekkoromban kaptam. A medál Szent Kristófot, az utazók védőszentjét ábrázolta. Eltévelyedett katolikus voltam, és az ékszer túlságosan is a neveltetésemre emlékeztetett, de sosem tudtam kidobni. Úgy éreztem, helyes, ha Christinának ajándékozom.

– Ő véd majd téged – mondtam.

– Köszönöm, Grace. Köszönöm a segítséget. Segítettél dönteni.

Az éjszaka folyamán valamikor elénekelte a Blackbirdöt, először szólóban. Egyáltalán nem illett az ünnephez, de gyönyörű volt. Keserédes volt a hangja, megríkatott. Megpróbálta megtanítani nekem.

– Csak válj eggyé a dallal! Bújj bele! El kell felejtened, hogy létezel. Ez a Beatles legkönnyebben énekelhető száma – nyugtatott meg. – Mármint a Yesterday és a Yellow Submarine után.

Kiderült, hogy mégsem olyan könnyű elénekelni, de addigra már annyi bort ittunk, hogy nem zavartattuk magunkat.

Elmesélte, miért szereti a zenét.

– Kitágítja a világot – mondta, és tekintetét elhomályosította az alkohol kiváltotta meghatottság. – Néha úgy érzem, mintha bezártak volna egy dobozba, és amikor zongorázom vagy énekelek, egy időre kitörök onnan. Olyan nekem a zene, mint egy barát, aki bármikor ott van mellettem, amikor csak szükségem van rá. Kicsit olyan, mint te, Grace.

Szóval, aztán sétáltunk egyet. Az a fajta karácsonyi séta volt a fogvacogtató hidegben, amikor minden mellettünk elhaladó idegenre rámosolygunk. És mindenki mosolyát viszonozzuk. És ennyi. Igazából nem sok egyéb történt. Christina még néhány hónapig az iskolában maradt, aztán elment. Többször nem jött át hozzám. A tanáriban azért beszélgettünk, bár mintha kissé szégyellte volna magát előttem. Nem is értettem. Hogyan szégyellheti ez a kedves, tehetséges ember, aki tömegek előtt akar énekelni, hogy karácsonykor társaságra vágyott? Egy napon – talán akkor láttam őt utoljára – odalépett hozzám a parkolóban, és halkan, könnyes szemmel így szólt:

– Köszönöm. Tudod, a karácsonyt…

Ennyit. Nem tudom eléggé hangsúlyozni, mennyire semmiségnek tartottam azt a napot. Nem tettem semmit, csak egyszer, régen valaki társasága voltam karácsony napján.

Erre évtizedekkel később a semmiből kapok egy ilyen levelet. Az állt benne, hogy Christina elhunyt, és rám hagyta a spanyolországi házát „egy régi, kedves tettért”. Az is benne állt, hogy eladhatom, albérlőket is fogadhatok, ha a költözés „kivitelezhetetlen”.

Az nem kifejezés, hogy meglepődtem. Úgy éreztem magam tőle, mintha többet veszítettem volna, mint amennyit nyertem. Egy barátot, aki nem is volt az, egy olyan korból, amely távoli álomnak tetszett. Nem terveztem, hogy odaköltözöm. Ahogy az ember öregszik, egyre nehezebb megtörni a mindennapok ritmusát. És nem is akarjuk. Az én mindennapjaim ritmusa éppen elégszer tört már meg. Amikor nyugdíjba mentem. Amikor a férjem összeesett az üvegházban. Még a kutyánk, Bernard elvesztése is kibillentett az egyensúlyomból. És persze az, amikor Danielt biciklizés közben elütötte a posta egyik teherautója.

Szörnyen hiányzott a régi ritmus, az, amikor még férjnél voltam, közben mégis kialakult egy új. Minden reggel megetettem a madarakat. Hétfőnként házhoz hozták a nagybevásárlásomat. Péntek délelőttönként önkénteskedtem a Brit Szívalapítvány jótékonysági boltjában. Vasárnap kijártam a temetőbe. És örök bűntudat, gyász és űr lakott bennem. Csak egészen apró kilengéseket tapasztaltam. Megszoktam már az öregedés ritmusát, és nem is sokat gondoltam rá.

De mindez hamarosan megváltozott.

Folyamatban

– Elnézést kérek, ha túl őszinte a kérdésem – fordultam az ügyvédhez –, de hogyan halt meg?

– Azt hittem, tudja – felelte Mrs. Una Kemp. Olyan volt a hangja, mintha most bújt volna elő a mélyhűtőből, és még nem lett volna elég ideje felmelegedni.

– Nem. A levélben az állt, hogy elhunyt, de a halál oka nem szerepelt. Tehát szeretném megtudni, mi történt, ha lehetséges.

– A tengerbe veszett…

Meg kellett állapítanom, hogy ez nem egyenes válasz.

– Elnézést, de hogyan halt meg?

A vonal másik végéről mély lélegzetvételt hallottam.

– Nos, ez egy folyamatban lévő ügy.

Folyamatban lévő ügy.

– Tessék? Milyen értelemben?

– A spanyol hatóságok még vizsgálják a halál pontos körülményeit. Nagyon alapos munkát végeznek. Egyelőre csak annyit közöltek velünk, hogy a tengerbe veszett.

Csak a beszélgetés után öt perccel esett le, milyen különös ez a titokzatosság. Mitől ilyen rejtélyesek a tények? Az ügyvédnő szerint Christina nemrégiben készített új végrendeletet, ebben engem nevezett meg örököseként. Már az is elég bizarr volt, hogy bármit is hagyott rám, és ez a nem sokkal a halála előtti változtatás rengeteg kérdést vetett fel bennem.

Mindig is jellemző volt rám, hogy ha felmerült egy kérdés, mindenképpen ki kellett derítenem a választ. Bárhová is vezessen a kutatás.

,14159

– Nincs két egyforma láb – mondta a sebész. – Akkor sem, ha mindkettő egyazon emberé. Hiába tűnnek egyformának. Az erek mintázata mindig eltérő, akárcsak az ujjlenyomatok.

Ez a matematikát juttatta eszembe, ez a két példa az egyformaságban rejlő megjósolhatatlan kapcsán. Hogy az átmérő szorozva pível tántoríthatatlanul egy kör kerületét adja, ennek ellenére a pí tizedesjegyei semmiféle mintát nem követnek.

3,14159 és a többi, teljesen és észbontóan véletlenszerűen.

Még a legkiszámíthatóbb dolgokban is van némi megjósolhatatlanság. Ha úgy élnénk, mintha ott sem lenne, akkor az élet úgyis kihúzná a lábunk alól a talajt, szóval akár el is ismerhetjük az ,14159 létezését.

A csupasz falat és a fejjel lefelé lógó órát néztem. Szinte semmit sem tudtam Ibizáról, már azon kívül, hogy sosem hittem volna, egyszer odautazom. Vagy hogy oda akarok majd utazni.

Blondie szólt a rádióban. Nem a Sunday Girl, hanem a Heart of Glass. Megjósolhatatlanság a mintában. Mint az élet.

– Mostanában nem akar repülőre ülni, ugye? – kérdezte a sebész néhány perccel később. – A lába miatt kicsit veszélyes lenne.

– Akkor a lábamat hagyjam itthon?

Nem értékelte a viccet.

– Nem – feleltem, miközben az ápolónő lassan feladta rám a kompressziós harisnyát. – Nem, mostanában nem repülök sehová.

Régóta nem hazudtam már tudatosan.

Olyan rosszul éreztem magam a hazugság miatt, amennyire egy nyugdíjas, özvegy matektanártól csak lehetséges. Ugyanis abban a pillanatban, ahogy ott feküdtem a műtőasztalon, fejjel lefelé, körvonalazódott bennem egy terv.

Egyszerű és elköteleződés nélküli terv volt: elrepülök Ibizára, de visszafelé egyelőre nem veszek jegyet, megnézem a házat, amelyet valami nevetséges oknál fogva örököltem, és ott maradok, amíg annyira megutálom, hogy már az üres, ezer emlékkel teli, lincolni házam is jobbnak tetszik.

De még mielőtt hozzáfoghattam volna, valamit el kellett intéznem. El kellett mennem az egyetlen helyre, amely igazán fontos volt számomra. A temetőbe.

Beszélgetés a holtakkal

A temető felé vezető úton összefutottam a régi főnökömmel – a te régi igazgatóddal –, Mr. Guptával, aki éppen akkor lépett ki egy kávézóból. Rövid csevegés után megkérdezte, hogy érzem magam, és mivel szomorú voltam, nem ezt feleltem, hanem másvalamit, ami szintén igaz volt.

– Ibizára? – vonta fel a szemöldökét, és elfojtott egy mosolyt. – Nem hittem volna rólad, hogy érdekel Ibiza.

– Én sem magamról – bólintottam.

Hamarosan folytattam az utamat.

Később, miután friss virágot tettem Daniel sírjára, és a hervadtat kidobtam, leültem egy tiszafa alá, a padra. Csak néztem az egyszerű, sőt puritán, szürke sírkövet és a belevésett betűket. Az árnyéknak hála el lehetett olvasni a szavakat.

DANIEL WINTERS

Szeretett fiunk

1981. március 15. – 1992. április 2.

Aznap nagyjából egy órát töltöttem ott.

Mint mindig, akkor is csendben ültem. Sosem tudtam, mit mondhatnék neki, ha jelen van, ahogyan képzelem. Nem mintha idegenkedtem volna attól, hogy nyilvánosan beszélgessek a halottakkal. Karllal állandóan társalogtam. De Daniellel nehezemre esett, több okból kifolyólag. Több mint három évtized gyász volt már mögöttem – térdig jártunk egy új évszázadban, sőt évezredben –, ám még mindig nem találtam a szavakat. Semmi sem jutott eszembe azon kívül, hogy sajnálom. Mint általában, aznap is azzal nyugtattam meg magamat, hogy a sírköveket számoltam, és műveleteket végeztem velük.

Nem akarom ezt a történetet szomorú dolgokkal nyomasztóvá tenni, de el akarom mesélni neked, hogy Daniel nagyon különleges kisfiú volt. Szeretném, ha látnád magad előtt. Korához képest magas és vékony volt, és séta közben olvasott. Okos volt, vicces, és még mogorva hangulatában is mosoly játszott a szája sarkában, mintha az egész világot vígjátéknak látná. Imádta azokat a kalandregényeket, amelyekben maga dönthette el, merre haladjon a történet, azon kívül a popzenét, a nála idősebbeknek szóló tévéműsorokat (a Hill Street Bluest, például, amelynek ismétléseit kilencévesen, rosszallásommal nem törődve, az apjával nézte). Mogyoróvajas-krémes, emeletes szendvicset szokott készíteni magának, és képregényt rajzolt egy időutazó kutyáról. Nem kedvelte az iskolát – legalábbis az újat, mert nem szerette a sportot, és nem akart más látszatot kelteni. Nagyon őszinte kis ember volt, eszébe sem jutott hazudni. Azt hiszem. Ugyanakkor sokat álmodozott. Ha azon az esős napon nem ült volna biciklire, a kreativitásából élne. Talán illusztrátor lett volna belőle. Imádta a művészetet, és jó is volt benne. Tizenegy évesen egy gyönyörű szép kékmadarat rajzolt nekem anyák napjára, mert tudta, hogy szeretem a madarakat.

Nem érte meg a tinikort, hát még a felnőttkort, úgyhogy nehéz megmondani, mi lett volna belőle. Egy fiatal élet elmúlása után kétféle kísértet gyötri az embert. Azé, aki ő volt, és azé, aki lehetett volna, ha tovább marad köztünk. A halála olyan űrt okozott bennem, amelyet soha többé semmi sem tudott betölteni. Évekig olimpiaszintű teljesítmény volt túlélni minden egyes napot. Állandó rémülettel töltött el a tudat, hogy az életnek van képe folytatódni nélküle. Nehéz volt nem dühösnek lenni, főleg magamra. Nem lett volna szabad engednem, hogy biciklire üljön abban az esőben.

Tudom, hogy te is ismered a gyász érzését, Maurice. Őszinte részvétem anyukád miatt. Daniel halála után két évig magamon kívül voltam. Magamon kívül. Érdekes kifejezés, ugye? Ott voltam, de mégsem. Kívülről láttam magamat, mint egy élet szereplőjét, és hiába tudtam, hogy ez az én életem, mégsem hittem el. Rettenetesen hiányzott a fiam és saját magam is. Ez a különös a gyászban, olyan, mintha magával húzná az embert a halálba. Biológiai értelemben működünk, lélegzünk, látunk, beszélünk, mégsem élünk igazán.

– Szeretlek – suttogtam végül. – Most egy időre elutazom, de mindennap gondolok majd rád. Szervusz!

Mély, reszketeg lélegzetet vettem, mint mindig, amikor a közelében voltam, lenyeltem a könnyeimet, még mielőtt eleredtek volna, és elsétáltam Karl sírjához. Nem volt messze. Ilyenkor mindig úgy éreztem, mintha az időben sétálnék. Érted, hogy értem? A temetőben minden sor más kor, végtelen egymásutánban. Karl sírköve fekete márványból készült. Külön kiemelte, hogy fekete márvány sírkövet szeretne.

– Az egy kicsit rock and rollosabb – magyarázta. Ő maga pont olyan rock and rollos volt, mint egy sajtos szendvics, de valóban szerette a rockzenét, és a Black Sabbath volt a kedvenc együttese, szóval talán ezért.

KARL WINTERS

1952. január 20. – 2020. október 5.

Szerető apa és férj

Az apa szóhoz mély fájdalom fűződött, de valóban szeretett minket. Amikor beköltöztünk a házba, ragaszkodott hozzá, hogy Danielnek minél több holmiját magunkkal vigyük. A régi Star Wars-figuráit, a játék autóit, a képregényeit, a rajzfüzeteit meg mindent. Mintha egy múzeum kurátorává lépett volna elő, engem meg bántott a lelkiismeret, amiért úgy éreztem, nem kapok levegőt, ha mindenütt a fiunk dolgait látom. De még Karl halála után sem adtam oda soha semmit a jótékonysági boltnak.

– Karl, döntöttem – közöltem a sírjával, ahogy álltam ott a vadonatúj lábamon.

Éppúgy hallgatott, mint életében, ha érezte, hogy nem fog tetszeni neki, amit mondani akarok. Szinte láttam magam előtt felvont szemöldökét. Sosem volt valami jó beszélgetőpartner, és ezen a halála sem segített.

– Spanyolországba utazom, a Baleár-szigetekre. Ráadásul Ibizára. – Összerezzentem, ahogy ezt kimondtam. Hallani lehetett a dőlt betűket. Az egész temető érzékelte az ellenszenvemet. – Kérlek, ne ítélkezz!

Karl egyszer járt Ibiza nagy szomszédján, Mallorcán. Sok évvel ezelőtt három napot töltött Palmában egy építőmérnöki konferencián. Ez állítólag karrierje csúcspontja volt. De Mallorca más gondolatokat idézett előítéletes elmémbe, mint Ibiza. Mallorca volt a magabiztos mosolyú, kiegyensúlyozott, idősebb testvér. Ibizát úgy képzeltem el, mint a hangos, fiatalabb csintalant, aki rossz útra tért. Ibiza a fejemben rakoncátlan volt. Éppúgy, mint Las Vegas, Cancún, Rio a karneválszezonban és Thaiföld egy teliholdünnep közepén. Valószínűtlennek tartottam, hogy ezek közül bárhová is elmenjek, még ha volna is elég pénzem. Ibiza az a hely, ahol azok a fiatalok buliznak, akiknek van mit megünnepelniük. Vagy ahová a gazdagok utaznak a jógaszőnyegükkel. Az én ellentéteim. Öreg voltam, merev, a banki egyenlegem kétségbeejtő, és évtizedek óta nem táncoltam már. Őszintén úgy hittem, hogy semmi okom ünnepelni.

Röviden: előítéletes voltam. Persze fogalmam sem volt arról, milyen is Ibiza. Csak egy szó volt számomra, a hangos jókedv szinonimája. Márpedig önbüntető mazochizmusomban nagyon régen elhatároztam, hogy az én életemben többé szó sem lehet semmiféle szórakozásról. Nem érdemlem meg.

– Szerintem be sem teszem majd a lábam az éjszakai klubokba – nyugtattam meg Karl sírját.

Ekkor tisztítottam meg a vázát, új habszivacsot helyeztem bele, majd ebbe belenyomkodtam a krizantémok szárát. Mindig így szoktam, de aznap a szokásosnál erősebben csináltam, mert nem akartam, hogy elfújja a szél a virágokat. Muszáj volt, hogy a lehető legtovább a helyükön maradjanak.

– Nos, nem tudom, meddig maradok, mikor találkozunk újra. De nem adom el a házat, ilyesmiről szó sincs. Nem terveztem el semmit. Majd meglátom, mi sül ki ebből az egészből. Jót tesz-e egy kis környezetváltozás.

Könnybe lábadt a szemem. Egy felhő mögül előbújt a nap, és megmelengette az arcomat. Letöröltem a könnycseppet, és rámosolyogtam egy másik hölgyre, egy másik özvegyre, aki szorgosan tisztogatott egy Karlénál újabb márvány sírkövet. A fűre bámultam, egyszerre csak úgy ragyogott. Ha gyászolunk, mindenben elveszített szerettünk üzenetét látjuk. Még a fűszálon megcsillanó napfényben is. Az egész világ az ő szócsöve.

Ekkor kimondtam azt, amit olyan könnyű, amikor már késő.

– Szeretlek, drágám. Még találkozunk. – Aztán még kicsúszott a számon: – Sajnálom, amit tettem.

A magas szikla

Ibiza felé egy csapat fiatal előtt ültem a repülőgépen. Izgatottan beszélgettek az éjszakai klubokról. Olyan volt, mint egy új, mégis félig-meddig ismerős nyelv. Valamiféle kód.

– Szóval… holnap az Ushuaïa, hétfőn a DC-10 és a Circoloco, szerdán az Amnesia, pénteken az Ushuaïa és a Hï, szombaton a Pacha…

Ekkor szembesültem azzal, hogy sosem voltam fiatal. Még huszonegy évesen is kimerített ez az életmód: tánc egész éjjel, aztán egész nap alvás egy napágyon.

Édesek voltak azok a fiatalok. A ruháik, akár a szivárvány, és olyan izgatottak voltak, mint egy csapat kis labrador. Megpróbálták összeadni, mennyibe kerülnek majd a jegyek, úgyhogy kiszámoltam nekik, és megmondtam az eredményt, mire egy emberként szisszentek fel, és újratervezték a nyaralást. Hosszasan hálálkodtak. Ha az ember valamikor tanár volt, mindenkiben meglátja a gyereket. Elképzeli, milyen lett volna az illetőt tanítani. Főleg azokat, akik még épp csak maguk mögött hagyták a gyerekkort.

Sokféle ember ült a gépen.

A balomon például egy jóképű, hosszú hajú spanyol férfi lábujjközös papucsban, alkarján madártollat ábrázoló tetoválással és a zent idéző nyugalommal. Türelmesen próbált olvasni. A jobbomon egy vonzó, középkorú nő, aki agresszív illatú parfümöt viselt, és felhajtotta a gallérját. Az üléssorok közti folyosó másik oldalán ülő, hideg tekintetű Valerie-val beszélgetett, a Baleár-szigeteki ingatlanárakat hasonlították össze.

– Ibiza mostanában bődületesen drága. Bődületesen. Újra sikkes. Bohéman előkelő. Én valamelyik másik szigetet választanám. Menorca alkalmas befektetésre, nem Mallorca. Legalábbis Hamish szerint. Viszik az ingatlanokat, mint a cukrot. Ismerek valakit, aki átalakított ott egy tanyát, egy fincát, és megnégyszerezte az értékét. Megnégyszerezte!

Elöl három harmincas nő az agroturizmus jegyében készült eltölteni egy jógával és wellness-szel teli hetet, és mindenképpen el akartak látogatni a hippipiacra, valamint meg akarták nézni a naplementét egy tengerparton, amelynek a nevét abban a pillanatban elfelejtettem, ahogy kimondták. Az egyikük eltökélte, hogy egész héten nem posztol semmit az Instagramon, és nem nézi meg a TikTokot.

Egy tizenéves fiú nagyon kedvesen beszélgetett az édesanyjával tiktokerekről, youtuberekről, egy 21 Savage nevű rapperről és egy számomra akkor még reménytelenül érthetetlen, új világ egyéb szimbólumairól. Szeretetteljes kapcsolata volt az édesanyjával. Igyekeztem nem Danielre gondolni, és csak örülni a boldogságuknak. Az anya nagyon fiatalos volt. A folyosó túlsó felén ültek, így egyetlen pillantás is elég volt hozzá, hogy tisztán lássam őket. A nő kontyba kötve viselte fekete haját, és a pólóján a következő szerepelt: „Taylor Swift: Érák-turné”. Az „érák” szó nem akart kimenni a fejemből. Arra gondoltam, én is új érába lépek, és nemcsak akkor, amikor a temetőben, a sorok között sétálok, hanem a magam életében is. Arra, hogy el kell szakadni attól, ami a múltban történt. A lezárást a geológiában gyakran fajok kihalása adja meg, nemde? A mezozoikum végén egy meteor a dinoszauruszok tömeges halálát okozta. Azon töprengtem, vajon most új érába lépek, vagy ahhoz túl sok múltat cipelek magammal. Ez az élet kihívása, úgy továbblépni, hogy ne semmisítsük meg a múltat. Tudni kell, mit tartsunk meg, és mit engedjünk el, hogy ne menjünk tönkre. Igyekezni kell, nehogy egyszerre legyünk a meteor és a dinoszaurusz.

Az első sorban, a mosdó közelében egy korombeli pár udvariasan társalgott, és figyelmesen olvasott egy Titkos séták: Ibiza és Formentera című könyvet. Arról beszélgettek, amit a szigettel kapcsolatban hallottak a Radio 4 Hétkezdés című műsorában. Elfacsarodott a szívem. Ó, ha lenne még valaki, akivel titkos sétákra indulhatnék! Olyan meghittnek tűnt a kapcsolatuk. Eszembe jutott egy keserédes dokumentumfilm az eurázsiai hódról, amelyet valamikor láttam. Abban azt mondták, annak érdekében, hogy mindenkinek elég fakéreg jusson, egy életre választanak társat. Ha egyikük idő előtt meghal, a párjának gyakorlatilag befellegzett.

Nagyon szerettem volna megszorítani Karl kezét.

A lábam nem rendetlenkedett. Nem fájt különösebben, csak kissé megdagadt a bokám, de azt már megszoktam. Elvégeztem a vádligyakorlataimat, átmozgattam a lábfejemet, mintha szteppelnék, hogy élénkítsem a vérkeringésemet. A sok üléstől már fájt a csípőm, de igyekeztem nem gondolni erre. Az ízületi fájdalom olyan, mint a gyász. Minél többet gondolsz rá, annál rosszabb, de nem lehet nem gondolni rá, mert rémesen szenvedsz tőle. Ördögi kör.

Éreztem a saját csöndem és mozdulatlanságom súlyát, ahogy ültem ott az élet és a zaj közepette. A bal kezemen hordott gyűrűimre pillantottam. Eszembe jutott, amikor Karl másodszor is megkérte a kezemet, ezúttal a könyvtárban, ahová az eső elől húzódtunk be.

Első alkalommal nemet mondtam, a második előtt hat évvel, egy indiai étteremben, Hullban, mert még nagyon fiatalok voltunk, és valakinek észnél kellett lennie.

A pilóta bemondta a repülési magasságunkat, én meg közben mélyen belenéztem a piros kőbe és a belezárt emlékekbe. Azután magamhoz tértem, még mielőtt túlságosan elöntöttek volna az érzelmek.

Ha már az emlékkiváltóknál tartunk, egy kisbabát fel-le sétáltattak az ülések közti folyosón. Az édesanyja a fejét puszilgatta, közben ringatta a kislegényt. Volt idő, amikor az ehhez hasonló jelenetek fájtak. Akkoriban felmerült bennem, hogy feladom a tanítást, mert egyszerűen képtelen voltam annyi gyerek között létezni, akik mind éltek, biciklivel jártak iskolába, és sosem gázolta őket halálra egyetlen teherautó sem. Rámosolyogtam a babára, igyekeztem őszintén tenni. Erre sírva fakadt.

– Elnézést – suttogtam az anyukának.

Ő csak szélesen elmosolyodott, majd biccentett.

Egy ideges légiutas-kísérő végigtolta a gépen az italos kocsit, úgyhogy rendeltem egy gint tonikkal. Ez nem volt rám jellemző, és feltehetőleg nem javasolta volna az orvosom sem, tekintve a vénáim állapotát. Persze már előtte sem követtem az orvos utasításait.

Mindig állnom kellett volna, hogy ezzel is segítsem a vérkeringésemet, de kényelmetlenül éreztem magam, ezért többnyire ültem, és többször is elvégeztem a gyakorlataimat.

Kisebb turbulenciába kerültünk. A bulizni készülő fiataloknak tetszett.

A baba ismét elsírta magát.

Megkezdtük a leszállást.

Megpillantottam a sziklás tengerpartot és a zöld dombokat. Maroknyi aranyló strandot. A tájat fehér házak pettyezték, időnként egy-egy csoportban közepesen magas szállodákat és lakótömböket láttam. Észrevettem egy kis szigetet a Földközi-tengerben. Egy szédítően meredek falú, lakatlan szikla volt, és hamarosan megtudtam, hogy Es Vedrà a neve. Már akkor, messziről, a repülőről nézve, mielőtt bármi is történt volna, félelmet és ámulatot ébresztett bennem. Ha jobban ráhangolódtam volna erre az érzésre, valószínűleg ki sem teszem a lábamat a reptérről, és az első járattal hazautazom. Csakhogy akkoriban még tompák voltak az érzékeim, ezért fogalmam sem volt, mi vár rám.

Végre leszálltunk.

Mindenki felállt, izgatottan kereste a kézipoggyászát a felső rekeszekben, és készen állt, hogy számomra ismeretlen úti célja felé induljon. Én azonban még egy pillanatig ülve maradtam, vettem néhány lassú, mély lélegzetet, és nem mozdultam. Mintha a lelkem egy része még mindig a felhők között volna, és meg kellene várnom, amíg utolér.

Ha az egyenlet egyik oldaláról a másikra viszünk át egy számot, azt transzponálásnak nevezzük. Úgy éreztem magamat, mint egy ilyen szám. Mintha nemcsak egy rövid repülőutat tettem volna meg Európa egy másik tájékára, hanem transzponáltam volna magamat. Olyan volt, mintha átléptem volna valami láthatatlan vonalat, és most arra várnék, hogy valamiképpen újrarendeződjek. Újraértékelődöm, és elemek permutációja jön létre. Homályosan (és már nem először) megfogalmazódott bennem, hogy felborítottam a világom rendjét.

A repülőtér mély benyomást tett rám. Stílusos volt, világos, csak úgy ragyogott a tisztaságtól, és láthatóan minden zökkenőmentesen működött. A kijárat felé sétálva elhaladtam egy sor bódé mellett, ahol autót lehetett kölcsönözni, és feltűnt, amint két nő búcsúzkodik. Harmincévesek lehettek. Egyikük háttal állt nekem, ő szőke volt. A másik szemüveget, farmer rövidnadrágot és pólót viselt, és a haja vad összevisszaságban ült a feje búbján. Azért akadt meg a tekintetem a pólón, mert Einstein arcképe volt rajta. Az a fotó, amelyiken kiölti a nyelvét. Szomorúnak láttam a nőt. Egy szerelmespárról volt szó, és a szőke elutazni készült valahová, de a másik nem tartott vele. Lassan elsétáltam mellettük.

A sötét hajú nőnek feltűnt, hogy nézem őket, és ösztönösen rám mosolygott, ahelyett, hogy sértette volna a kíváncsiságom. Kedves mosolya volt, kissé ellazított ott, a forgalmas reptér közepén. Akkor még fogalmam sem volt, hogy hamarosan megismerkedem ezzel a fiatal nővel, sem arról, hogy egyszer még barátok leszünk. Sokszor eszembe jut, hogy megakadt rajta a tekintetem akkor és ott, a leszállás után nem sokkal. Arra gondolok, milyen furcsa ez, és ez is egy mintázat része volt, egy mintázaté, amelybe még mostanra is csak betekintést nyertem.

Kiléptem, és úgy csapott meg a hőség, mintha egy kemencébe érkeztem volna.

Körbenéztem, igyekeztem tájékozódni. Az épületet egy tábla díszítette, amelyre stílusos betűkkel azt írták, Eivissa. Ez katalánul van. Ibiza spanyol sziget, ahol spanyolul beszélnek, és a katalán is hivatalos nyelv.

Eivissa. Jó névnek tartottam. Úgy hangzott, mint egy ígéret, és hamarosan meg is tudtam, miféle.

Eszembe ötlött, milyen őrült vagyok. Mit művelek? Egy lelket sem ismertem az egész szigeten, évek óta nem jártam külföldön, és a spanyoltudásom kimerült a „muchas gracias”, „por favor” és „patatas bravas” kifejezésekben. Mégis ott álltam, ehhez kétség sem fért. Kétségtelenül transzponáláson estem át.

Külföldön. Egyedül. Máris féltem egy kissé.

A-val kezdődik

Egy kisebb, skótmintás bőrönddel, egy címmel és egy kulcsot tartalmazó borítékkal utaztam. Ennyi. Ez volt mindenem. A világ sűrítve.

– Melyik hotelbe megy? – kérdezte a taxisofőr mosolyogva, miközben bepakolta a bőröndömet ragyogó fehér autója csomagtartójába. Mögötte egész sor pontosan ugyanolyan jármű parkolt. Az arcszesze egy erdei tisztást idézett fel bennem. A férfi nagyon ápolt volt. Rendezett szakáll, napszemüveg. Akár Forma–1-es versenyző is lehetett volna. Erős volt, a karjából kiindulva egy ökörrel is elbírt volna. A feje búbjára tolta a napszemüveget, és felvette velem a szemkontaktust. Erős akcentussal, de nagyon jól beszélte az anyanyelvemet. Borzasztó rosszul megy nekem, hogy arc alapján megítéljek valakit, de neki őszinte arca és anya pici fia mosolya volt. Szimpatikusnak éreztem. De még így sem tudtam elfelejteni egy pillanatra sem, hogy külföldön vagyok. A perzselő hőség, a spanyol és katalán táblák, az egzotikus, kék ég, a rendszámok, a takaros, teveszínű, modern terminál. Úgy néztem fel a szédítő pálmafákra, mint csecsemő egy magas idegenre. Megfeneklettem, összezavarodtam. Fogalmam sem volt, mit csinálok. Az elmúlt négy évben nem merészkedtem a Canwick Road-i Tescónál messzebb, úgyhogy a taxiállomáson, a nyüzsgő tömegben, a gurulós bőröndök rengetegében, az óriási pálmák alatt úgy éreztem magam, mint egy felfedező. Egy Marks & Spencerből öltözött Don Quijote.

– Helló! Hola. Nem hotelbe megyek. Egy házba… casa… casa… casa. – Megvolt az a rémes, angol szokásom, hogy azt gondoltam, az egyetlen nyelvi korlátot az jelenti, ha nem ismétlem el elégszer a mondandómat. Odaadtam a férfinak a címet. El is mondtam neki, noha el tudta olvasni. – Carretera Santa Eulalia. – Nyilvánvalóan rosszul ejtettem ki, de ő udvariasan nem javított ki. Vagy nem is foglalkozott vele.

Csak bámulta a szavakat a papíron. Aggodalom ült ki az arcára.

– Borzasztó csúnyán írok – szabadkoztam. De nem ez volt a gond.

– Ismerem ezt a helyet – szólt halkan, és teljesen eltűnt a mosolya. – Már jártam ott…

– Ó, valóban?

Bólintott, és a mögötte álló taxisra nézett, egy idősebb, kopaszodó emberre, aki cigarettázva támaszkodott az autójának, és frusztráltan méregetett minket, mintha azt üzenné, menjünk már. Beszálltunk.

– Minden rendben? – érdeklődtem.

Némi hallgatás következett, azután elindultunk, és a sofőr mintha magához tért volna.

– Sí. Azt hiszem. Az a ház… Az lesz az, nem messze a gokartpályától, ugye?

– Igazából nem tudom. Most vagyok itt először.

– Családi látogatás?

Család. Micsoda barátságos, mégis fájdalmas szó!

– Nem, nem. Nem látogatóba jöttem. Csak abban a házban szállok meg. Ismertem a régi tulajt.

A férfi mintha mondani akart volna valamit, de aztán meggondolta magát.

Útközben pálmafák, tavernák és óriási, napszítta plakátok mellett haladtunk el. Ez utóbbiak éjszakai klubokat hirdettek. Egy kiskakas a legnagyobb lelki nyugalommal sétált ki a főútra. Két öregember egy eléggé egyszerű bár előtt sakkozott a hőségben, és közben nevettek. A bárban egy ősrégi, viharvert italautomatát láttam, amely a Fanta Limónt hirdette. Elhaladtunk néhány drága, divatos kertészeti áruház mellett is, ahol óriási cserepekben sorakoztak a kaktuszok, és az előkertben, a tűző napon olajfák álltak.

A sofőr kissé letekerte az ablakot. Megütötte az orromat a boróka, a fenyő és a citrus illata. Édes, mediterrán parfüm volt ez.

A sziget zöldebb volt, mint amilyenre számítottam. Nem tudom, miért, de buja növényzet helyett szárazságot vártam, és bár kétségkívül forró és száraz időnk volt, a fehér házak meg vakítottak a napsütésben, mégis, a reptértől eltávolodva megpillantottam egy fenyőkkel sűrűn benőtt dombot. Az úttól távolabb, a fák között gyönyörű villák álltak. Az egyik valamivel közelebb épült az úthoz. Élénk rózsaszín és magentaszínű bougainvilleák borították a falakat a szépség büszke tablójaként. Láttam egy érdekesen csavarodó törzsű szentjánoskenyérfát.

– Ismerem ezt a házat… – ismételte meg a taxis. Ezúttal közelebb jutott ahhoz, amit mondani akart. – Egyes-egyedül áll az út szélén. Emberek jártak oda. Sokan.

– Emberek?

– Igen.

– Értem. Milyen emberek?

– Mindenfélék. Volt egy szakállas férfi egy szál úszónadrágban. Öreg volt, szakállas. Búvár. Tudja… Könnyűbúvár.

– Ismerte a tulajt?

– Azt hiszem. Kétszer is vittem. Másodszor egy nő is volt vele. Sokkal fiatalabb.

– A hölgy barátai voltak?

– Nem tudom. Sok barátja lehet. Egész családok jöttek hozzá. Turisták is, britek, németek, spanyolok. Egy gazdag férfi, jól öltözött, őt a Hard Rock Hoteltől nem messze, az étteremnél vettem fel. Ott evett. Megmondta az étterem nevét. Az a világ legdrágább helye. Ezt tudta? A világ legdrágább étterme éppen itt, Ibizán van. Nem Párizsban, nem New Yorkban, nem Dubajban, hanem itt. – A sofőr ezt büszkeség és megvetés fura egyvelegével a hangjában mesélte. – Hoteljei vannak… Nem jut eszembe a neve… A-val kezdődik… Legutóbb egy síró nő volt ott.

– Sírt?

– Megkérdeztem, jól van-e, és azt felelte, hamarosan, a látogatás után tudni fogja. De nem ez volt a legfurcsább.

– Hanem?

– Egy éjjel valami… őrületeset láttam ott.

– Őrületeset?

A visszapillantó tükörből láttam, hogy bólint.

– Igen. Egy fényt. Ragyogó fényt. A házból jött. Az ablakokból… Épp itt hajtottam el… Majdnem… Hogy is mondják? Majdnem nem láttam tőle. Majdnem letértem az útról.

Felelni akartam, de akkor megszólalt a rádiója, valaki kérdezett tőle valamit spanyolul, ő meg válaszolt, és egy szavukat sem értettem.

*

Ez a sziget sem sivatagos, sem elhagyatott nem volt, és előítéleteim ellenére máris láttam, mennyire vonzó. Volt valami a levegőben. Azon töprengtem, milyen lesz Christina háza. Vagyis az én házam, bár nehéz a magunkénak érezni valamit, amit még sosem láttunk, és úgy hisszük, nem érdemeljük meg. Mintha tévedésből nyertünk volna valami díjat.

Azért valamit mégis éreztem. Futó, de kellemes érzés volt. Szokatlan. Halványan felidéződött valami a fiatalabb koromban tett utazásaimból. Butaság, mégis megosztom veled, hátha te is ismered. Azt éreztem, az egész világ történik. A most a négyzeten, nem, a köbön, nem, a negyediken. Az utazás hiperkockává alakítja a tapasztalást. A negyedik dimenzióba löki. Szédítő belegondolni, mennyi most történik egyszerre. Elképzelni, hány taxisofőr beszél éppen rádión a különböző kontinenseken. Hányan szülnek, esznek szendvicset, írnak verset, vagy fogják egy szerettük kezét, vagy néznek ki az ablakon, vagy beszélgetnek a halottakkal.

– Egy fényt említett… – szóltam. Halkan beszéltem, zavartan, mert ekkor hajtottunk el egy Sal de Ibiza nevű üzlet mellett, amely egymagában állt. Szép, türkiz színre festették. De ekkor valami megzavarta a nyugalmamat. Kiélesedtek az érzékeim, mint annak az állatnak, amelyik hirtelen felismeri, hogy mindjárt megeszik. Egy piros bicikli hevert a porban. Az egyik fő probléma a világgal az, hogy továbbra is léteznek benne piros biciklik. Mindenesetre azt tettem, amit mindig szoktam, ahányszor szembesülök ezzel a ténnyel, vagy bármi mással, ami élesen az emlékezetembe idézi Danielt: a matematikához fordultam. Egy táblán a következő állt: Santa Eulalia 3, Sant Joan 21, Portinatx 25. Így hát százalékot számoltam: a három huszonöt százaléka nulla egész hetvenöt, a huszonegy három százaléka nulla egész hatvanhárom, a huszonöt huszonegy százaléka öt egész huszonöt. Van, akit a mély légzés nyugtat meg. Azt a három nőt, akikkel együtt utaztam a repülőn, a jóga. Engem pedig a matematika. Segít elterelni a figyelmemet. Segít egy pillanatra elfelejteni azt, ami fáj, de van, amit nem lehet lebontani, sem kivonni.

Só

A sofőr észrevette, hogy a biciklit nézem, és azt hitte, az üzlet érdekel. Úgy tűnt, igyekszik jóvátenni előbbi furcsa viselkedését, amelyet a cím váltott ki.

– Ibiza a só szigete. Ses Salinesben gyűjtik a sót. A só… tudja… – Elmutogatta, hogy nagy és lapos valamire gondol, miközben a megfelelő szót kereste.

– Sólepárló? – segítettem.

– Igen, az. Gyönyörű, meg kell nézni. Főleg, amikor a… rózsaszín madarak ott vannak.

– Flamingók?

– Igen, igen. Nézze meg őket! Apám sóbányász volt, az ő apja is, az övé is, az ő apjának az apjának az apja is… – Értettem a lényeget. – Tudja, señora, Ibizát a történelme során sokszor megszállták különböző emberek… de a só mindig a világ legjobbja maradt. Mi sóztuk a halat, amelyet a császárok ettek.