Tan Twan Eng

AZ AJTÓK HÁZA

A mű eredeti címe

The House of Doors

The House of Doors Copyright © Tan Twan Eng, 2023

Hungarian translation © Vadász Márton

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

VADÁSZ MÁRTON

ISBN 978 615 104 053 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító és belív nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A. J. Buysnak és édesapám, Tan Ghin Hai (1937–2013) emlékének

„A tények és a fikció annyira keverednek a munkámban, hogy most,

visszatekintve, alig tudom megkülönböztetni egyiket a másiktól.”

W. Somerset Maugham: Életem

(Vas István fordítása)

ELSŐ
KÖNYV

Előszó

Lesley
Dél-Afrika, Doornfontein, 1947

Egy történet, akár egy madár, felrepíthet egy nevet a felhők fölé, sőt talán még a távoli jövőbe is. Willie Maugham mondta ezt nekem sok évvel ezelőtt.

Régóta nem is gondoltam rá, de most, ahogy ezen az őszi reggelen a verandán ülve a hegyeket nézem, szinte hallom a rekedtes, száraz hangját, a minden más téren is rá jellemző precizitással megfogalmazott mondatait. Újra látom őt a régi házunkban, a világ másik felén együtt töltött utolsó éjszakánkon, ahogy a ház mögötti teraszon csendesen beszélgetünk, miközben a telihold fénye ring a tenger felszínén. A házban mindenki más már nyugovóra tért. Másnap reggel elhajózott Pinangból, és soha többé nem láttam.

Tízezer napot és éjszakát sodort el azóta az idő végtelen folyója. Most egy másik tenger partján élek, egy unalmas kő- és homoktenger szélén.

Félórája végeztem a reggelivel, amikor észrevettem, hogy egy ismerős alak kerekezik felém a meredek és poros földúton. Követtem a szememmel, ahogy felküzdi magát a hosszú emelkedőn, majd ráfordul a rövid és lankás, nyárfákkal szegélyezett bekötőútra. A verandához érve leszállt, és a hátsó kitámasztót kihajtva leállította a biciklit.

– Goeie more, Mrs. Hamlyn! – kiáltotta.

– Jó reggelt, Johan!

Kivett egy csomagot a nyeregtáskából, feljött a lépcsőn, és átnyújtotta nekem. A vastag, barna papírba burkolt tárgyat duplán átkötötték spárgával, de rögtön láttam, hogy egy könyv az. Robert már majdnem hat éve elment, de a neki szánt küldemények – londoni antikváriusok katalógusai és ajándék könyvei, klubjainak a hírlevelei – még jóval azután is megtalálták ide az utat, hogy a feladóknak értesítést küldtem a haláláról.

– Nem Mr. Hamlynnek csomag – mondta Johan. – Önnek.

– Valóban?

Kitapogattam, elővettem a zsebemből, és feltettem az olvasószemüvegemet, majd néhány pillanatig csodálkozva bámultam a csomagra írt nevemet: Mrs. Lesley C. Hamlyn. Idejét sem tudtam, hogy a Londonban élő fiam havi egy levelén kívül mikor kaptam utoljára nekem címzett postát.

Johan a bélyegekre mutatott.

– Vicces forma madár.

– Ez egy orrszarvú madár – mondtam.

A nagy, ívelt csőre fölött a fejéből kinőtt hosszú szarv valóban komikus látványt kölcsönöz neki. Egy ágon ül a B. M. A. MALAYA felirat fölött.

– Nekem ad?

– Mit? – pislogtam rá. – Ja, igen, persze.

Letettem a csomagot az asztalra.

– Kér egy teát, Johan?

Megrázta a fejét.

– Tele zsák posta.

Megfordult, hogy már induljon is tovább, de megállítottam.

– Várjon, Johan! – Besiettem a házba, és egy pillanat múlva egy kis papírzacskóval tértem vissza. – Egy kis koeksister magának.

– Baie dankie! Öné lenni a legjobb, még Tannie Elsie-énél is jobb.

– Csak vigyázzon, hogy meg ne hallja!

– Igen, még mindig fáj neki, hogy ön nyer legjobb melktert díjat a kerk bazárban. Mondta anyámnak, hogy Mrs. Hamlynnek nem kellene engedni belépni versenybe.

Még huszonöt év után is voltak a környéken olyanok, akik kívülállónak tekintettek.

Johan kissé aggodalmas arckifejezéssel nézett rám. Fejével a csomag felé bökött:

– Remélem, nem rossz hír.

Nem válaszoltam neki. Néztem, amint elindul, és lassan eltűnik az úton.

Visszatérve az asztalhoz, leültem, magam elé húztam a csomagot, és alaposan megvizsgáltam. Nem volt rajta a feladó neve és címe, de a megfakult, régi tetoválásokhoz hasonló bélyegzőlenyomatok arról árulkodtak, hogy Pinangból küldték, 1946 szeptemberében. A különböző kezek által a csomagra írt, egymást átfedő címek szövevényéből valahogy kisilabizáltam, hogy mi történhetett: a küldeményt Robert régi londoni lakásába címezték, onnan a fokvárosi ügyvédünknek továbbították, amíg végül, csaknem fél évvel azután, hogy Pinangban feladták, rám talált itt, a Beaufort Westtől huszonöt kilométernyire lévő birkafarmon.

Gyümölcshámozó késemmel elvágtam a zsineget. Hegyét az egyik saroknál a csomagolópapír alá csúsztattam, és két-három élénk mozdulattal felhasítottam. Megjelent a könyv sarka. Addig téptem fel a csomagolást, amíg a szerző és a cím fel nem fedte magát. W. Somerset Maugham: A kazuárfa.

Semmi más nem volt a csomagban, se egy levél, se egy üzenet. Kivettem és megfordítottam a könyvet. Robert gyűjtötte az első kiadásokat, és megvolt neki Willie Maugham összes műve, a regényei, a novelláskötetei, a színdarabjai és az esszéi. Átfutott a fejemen, hogy a kezemben lévő könyv is első kiadás lehet. A trópusi fák színei és az ég kékje már megfakult a borítóján.

A tartalomjegyzék szerint hét elbeszélést tartalmazott. Fellapoztam az utolsót. Félhangosan elolvasva a történet első bekezdését, máris ismét Malajziában találtam magam. Éreztem, ahogy fojtogat a párás trópusi hőség, és az apálykor mindent elborító iszap szúrós szaga eltömi az orrlyukaimat.

Megnéztem az első oldalt, de nem volt rajta se dedikálás, se aláírás. A cím alatt ott volt a kissé misztikus, horgonyszerű jel, amelyet Maugham minden könyvében elhelyezett. Ebben a konkrét esetben azonban egy kissé máshogy nézett ki: egy ismeretlen kéz téglalapot rajzolt az embléma köré, és e keretet egy egyenes fekete vonallal pontosan középen kettévágta.

Összeráncoltam a homlokomat, és a dolog értelmén töprengtem.

Egy pillanattal később már láttam és megértettem, mit jelent. Óvatosan, mintha attól félnék, hogy egy hirtelen mozdulattól elmozdul a téglalap a jel körül, letettem a könyvet az asztalra. Egy finom széllökéstől az első lap enyhén felemelkedett, ívelt alakot vett fel, majd ismét ellapult. Hátradőltem a székemben, tekintetem a jelre szegeztem.

Roberttel 1922 végén hagytuk el Pinangot, és egy P&O gőzössel utaztunk Fokvárosba. Kellemes két hetet töltöttünk egy tengerparti szállodában, mielőtt vonattal továbbindultunk Beaufort Westbe, az onnan négyszáznyolcvan kilométerre északkeletre fekvő kisvárosba. Bernard, Robert unokatestvére birkatenyésztő volt, és ő épített nekünk egy szerény házat a földjén. A fehérre meszelt, sötétzöld hullámlemez tetővel borított házikó egy hegy tetején, a széles gerincen állt. A nagy és árnyas tornácról – amelyet, úgy érzem, soha nem leszek képes stoepnak nevezni, mint a helyiek – tökéletes kilátás nyílt az északi hegyekre. Ezek a hegyláncok egy örökkévalósággal ezelőtt jöttek létre délen, amikor a kontinens legvégénél lévő kőzetlemezek összeütköztek és felgyűrődtek.

A nyár derekán érkeztünk ide. A kíméletlenül tűző napon minden kopár volt. Pergamenszerű volt a táj, az emberek arca, de még maga a fény is. Istenem, mennyire hiányzott az egyenlítői monszun ege és a tenger kaméleonként változó színe!

Egy héttel azután, hogy berendezkedtünk az új otthonunkban, Bernard Presgrave és a felesége meghívott minket vacsorára. A nap éppen leereszkedett a hegyek közé, mire megtettük az alig egy kilométernyi utat a bungalónktól a házukig. Útközben néhányszor meg kellett állnunk, hogy Robert levegőhöz jusson.

Bernard harmincnyolc éves volt, tizenkét évvel fiatalabb a férjemnél. A robusztus és pirospozsgás arcú férfi emlékeztetett a fiatal Robertre. A farmját Doornfonteinnek, azaz Töviskútnak nevezte el, ami az a fajta szerencsétlen név, amelynek hallatán az egykori amahunk{1}, Ah Peng sötét arccal azt mormogta volna: „Kihívják maguk ellen a sorsot.” De Bernard és a felesége, a Fokföldről származó, nyugodt és unalmas Helena nagyon jól érezték magukat itt.

A többi vendég – csupa környékbeli gazdálkodó a feleségével – már a ház mögötti, kissé elhanyagolt kertben volt, amikor megérkeztünk. Csatlakoztunk hozzájuk egy tevetövisfa alatt, amelynek csupasz ágait fehér tüskék borították, olyan hosszúak, mint a kisujjam. Az esti szellő áthozta hozzánk a kert végében játszó gyerekek nevetését és sikongatását. Két, deszkákra állított, keresztben félbevágott, ráccsal letakart és tűzifával megpakolt olajoshordó szolgált grillsütőként. Tekintélyes mennyiségű bárányborda és kolbász füstölgött rajtuk. A farmerek búrok voltak, kifejezéstelen arcú, nyers modorú emberek, akik később, miután megismertük őket, mégis barátságosnak bizonyultak. Az aznap esti pletyka tárgya – és mint megtapasztaltam, azon a nyáron az egész környéken újra és újra, a legapróbb részletekig megvitatott téma – egy gazdag, középkorú angol férfi és a gyönyörű fiatal felesége volt, akik az előző évben Londonból költöztek Beaufort Westbe.

– Az orvosa mondta neki, hogy az itteni levegő jót tenne az asszonynak – mondta Bernard, miközben egyik szemével a grillen lévő bárányszeleteket figyelte. – Graham, a férj vett egy darab földet Jannie van der Walt farmján, és oda építette az új otthonukat, egy nagy házat. Valamelyik nap kiviszünk majd oda benneteket, hogy ti is lássátok.

Bernard felállt, az olajoshordókhoz lépett, és megfordította a bárányszeleteket. Zsír csöpögött a tűzre, amitől hangos sistergéssel sűrű füst kezdett gomolyogni fölötte.

– A nő egészségi állapota javult – folytatta, amikor újra leült –, de egy reggel, úgy három héttel ezelőtt, eltűnt a házból. Egyszerűen lelépett, amikor Graham még az ágyában hortyogott.

– Magával vitte az összes ékszerét – vette fel a fonalat Helena –, és nem hagyott még egy búcsúlevelet sem annak a szerencsétlen embernek.

Bernard vihogott.

– Grahamet ismerve azt hiszem, hogy az egészben ez a modortalanság dühítette őt a legjobban.

– Ez nem vicces, Bernard! – korholta a felesége.

– Mit tesz isten, véletlenül ugyanaznap reggel a falu háziorvosa is otthagyta a feleségét – folytatta Bernard. – Szőrén-szálán eltűnt, senki sem látta többé.

A velem szemben ülő Robertre pillantottam, a tekintetünk találkozott.

– Épp az a fajta történet, amit Willie élvezett volna – mondta ő.

– Milyen Willie? – kérdezte Bernard.

– Somerset Maugham – mondta Robert.

– Az ki? – kérdezte az egyik vendég.

– Egy író – mondta Robert. – Egy nagyon híres író. Régi barátom. Egy ideig nálunk lakott Pinangban. Megígérte, hogy majd itt is meglátogat minket. Bemutatjuk nektek, ha eljön.

– Tetszett néhány írása – mondta Helena. – De az Eső című novelláját – és itt vágott egy grimaszt – soha nem felejtem el.

– Is dit ’n lekker spook storie?{2} – kérdezte az egyik férfi, és élvezettel dörzsölte össze a kezét.

– Nem – felelte Helena. – Egy nőről szól. – Elpirult, és a térdén elsimította a szoknyája redőit. – Szívesen kölcsönadom a könyvet, Gert. Maga is elolvashatja, ha van hozzá kedve.

– Á! Kinek van ideje olvasni?

Bernard rám vigyorgott.

– Titeket is belevett a történeteibe?

Az alkony elmosódottá tette a hegyek kontúrjait. Szorosabbra húztam a vállamra terített kendőt.

– Valószínűleg mi voltunk a legunalmasabb házaspár, amellyel valaha találkozott – mondtam, és egy pillantást vetettem Robertre.

Az itteni életünk nem sokban különbözött a régi, pinangi életünktől. Mindkettőnknek saját hálószobája volt, és mindennap együtt reggeliztünk a verandán. Utána a férjem elvonult, és jegyzeteket készített az emlékirataihoz. Röviddel azután kezdte el írni őket, hogy ideköltöztünk. Nem sok elfoglaltságom volt a ház körül. Liesbet, az egyik színes bőrű napszámos felesége főzött ránk és takarított utánunk. Nálam néhány évvel idősebb, kövér, széles csípőjű, a pinangi malájokra emlékeztető kerek, mosolygós arcú nő volt. Hogy kitöltsem valamivel a napjaimat, elhatároztam, hogy egy kertet alakítok ki a ház előtt. A talaj olyan száraz volt, mint a púder, amit olykor használtam. Liesbet fia, Pietman segítségével mégis sikerült létrehoznom.

Esténként Roberttel a tornácon pihentünk, whisky stengah és gin pahit mellett, és néztük, ahogy a nap eltűnik a hegyek mögött, és ezzel egy újabb nap véget ér. Később pedig, mielőtt visszavonultunk a hálószobánkba, általában egy kicsit zongoráztam. Robert a karosszékében ült, kedvenc pu-erh teáját kortyolgatta, becsukta a szemét, és hagyta, hogy a zene magával ragadja.

A dolgozószobája falán lévő nagy térkép szerint az ország közepéig nyúló forró, száraz és terméketlen Nagy-Karoo Doornfonteintől körülbelül kétszáznegyven kilométerre északra kezdődik. De voltak napok, amikor azt éreztem, hogy sokkal közelebb van, és meg voltam győződve arról, hogy elért hozzám a sivatag szívéből eredő időtlen csend, nyugalom és végtelen üresség. Eszembe jutott egy történet, amit valamikor hallottam.

Egy felfedező házaspár egy expedíció során eltévedt a Góbi sivatagban. Miközben egyre mélyebbre és mélyebbre hatoltak a pusztaságban, hogy leplezzék a növekvő kétségbeesésüket és reménytelenségüket, abbahagyták a beszélgetést. Gyakran gondolkodom azon, hogy a kettő közül melyik lehet nyomasztóbb: a sivatag némasága vagy a férj és a feleség közötti csend.

A kivágódó és a falnak csapódó teraszajtó hangja visszaránt a jelenbe. Felemelem a tekintetem a lapról, és becsukom a könyvet. Liesbet lép ki a verandára, fehér, keményített köténye feszül a hasán. Manapság csak hetente egyszer jön, és mint mindig, ezúttal is panaszkodni fog a fájó térde miatt, miközben a házat takarítja.

– Még egy könyv? – kérdezi, és a tálcájára rakja a tányéromat meg a teáscsészémet. – A házban mindenhol csak könyvek, könyvek, könyvek.

– Igen… egy újabb könyv – felelem.

Leteszi a tálcáját, és közelebb lép hozzám. Bágyadt mosolyt vetek rá, majd fogom a könyvet, és beviszem a házba.

A nappaliban elsétálok a pinangi boltokat ábrázoló vízfestményeim mellett a Blüthner zongora mögötti falon sorakozó fényképekig. Megállok, és tanulmányozom őket, egy bizonyos fotót keresve. Évek óta nem vagy nem igazán néztem meg semelyiket.

A legtöbb képen Robert, én és a két fiunk szerepel. Néhány közülük olyan emberekről készült, akik meglátogattak minket Pinangban: színészekről, parlamenti képviselőkről, az arisztokrácia tagjairól, írókról, operaénekesekről. Ma már a nevüket sem tudom felidézni, és különben is, valószínűleg mind rég meghaltak. A foglyul ejtett időnek ezen a falán méltó helyen díszeleg az esküvői portrénk. Robert és én a pinangi Szent György-templom főlépcsőjén állunk. Kiegyenesítem a kicsit ferde ezüstkeretet, mutatóujjammal letörlöm róla a vékony porréteget.

Az itteniek arra számítottak, hogy miután eltemettem Robertet, összepakolok, és visszatérek Pinangba. Voltak napok, amikor bennem is felmerült, hogy miért nem teszem ezt. De mihez és főleg kihez hajózzak vissza? Mindenki, akit Malajziában ismertem, meghalt azóta, vagy eltűnt, és új életet él távoli országokban. Háború dúlt az egész világon, és a japánok megszállták Malajziát. Így hát itt maradtam parányi festékfoltként, amelyet az idő ecsetje beledolgozott ebbe a hatalmas, örök tájba.

Az esküvői portré alatt két nő fotója lóg, akik egy másik korból ott felejtettnek tűnnek a maguk furcsa, régimódi ruhájával és kalapjával: Ethel és én, mindketten puskával a kezünkben. Mögöttünk kirajzolódik a Kuala Lumpur-i Foltos Kutya Tudor-stílusú homlokzata. A kép egy lövészversenyt követően készült. Szegény, szegény Ethel! Tekintetem a mellette lévő képre siklik. Leakasztom, és az ablakokon beáramló fényben tanulmányozom. A négyünket, Willie Maughamot, Geraldot, Robertet és engem a kertben, a kazuárfa árnyékában, rattan nyugágyainkban heverészve ábrázoló felvétel visszarepít 1921-be, abba a két hétbe, amikor az író és a titkára nálunk, a Kazuár Házban szállt meg.

Leteszem a fotót. A reggel fénye leömlik a távoli hegyek lejtőin. Ma van az őszi napéjegyenlőség napja. Ilyenkor itt, a Föld déli féltekéjén pontosan ugyanolyan hosszú a nappal, mint az éjszaka. A világ egyensúlyban van, de én bizonytalannak, kiegyensúlyozatlannak érzem magam.

A legcsekélyebb szélzúgás sem hallatszik. Még a völgyben legelő birkák szokásos bégetését sem hallom. A világ olyan csendes, olyan néma, hogy azon tűnődöm, megállt-e a forgása. De aztán magasan a föld felett megremeg a levegő. Két ragadozó madarat látok, messze a hegyi fészküktől. Egy-két percig azt akarom hinni, hogy brahmin kányák, de természetesen nem lehetnek azok.

Szemem követi a madarakat, amint kitárt szárnnyal köröket rajzolnak az égbolt üres lapjára.

Első fejezet

Willie
Pinang, 1921

Somerset Maugham levegő után kapkodva ébredt. Hosszan, hevesen köhögött. A szúnyoghálóval körbekerített ágyban fekve várta, hogy a köhögés alábbhagyjon, és végre ismét rendesen tudjon lélegezni. Szájában iszap keserű ízét érezte. Nyelt egyet, és megnyalta az ajkát, amitől a kellemetlen íz távozott.

A fejét még mindig az ágy támlájának vetette. Azt álmodta, hogy hatalmas hullám sodorja őt egy bárka fedélzetén, átbucskázik a korláton, és belezuhan egy áradó folyóba. Sáros víz önti el a nyelőcsövét, befolyik a tüdejébe, és ő egyre mélyebbre merül a vadul hömpölygő vízben. Ekkor a saját rémült horkantásától riadt fel.

Fáradtabbnak érezte magát, mint amikor lefeküdt. Felült, kifordult az ágy szélére, szétnyitotta a szúnyoghálót, és lábát a padlóra tette. A földön hevert a lábtámaszként szolgáló nagy párna, amelyet nyilván lerúgott. Biztos volt benne, hogy álmában kiáltozott is, és csak remélte, hogy senki sem hallotta. Félrehajtotta a fejét, és figyelt, de csak a partot nyaldosó hullámok surrogása hallatszott.

A szobája berendezése nagyon egyszerű volt: az ággyal szemben, az ablaknál egy rattan karosszék állt, az egyik falnál egy tölgyfa komód, valamint egy régi és sárguló könyvekkel megrakott könyvespolc. A másik oldalra egy alacsony, hosszú almáriumot állítottak, amelyre ő a bőröndjét és a kisebb utazótáskáit fektette, az ágyhoz legközelebbi sarkot pedig egy fémállvány foglalta el, rajta porcelán mosdókagylóval.

Pillantása az édesanyja éjjeliszekrényen álló fényképére esett. A szomorú barna szempár ma reggel még annál is melankolikusabbnak tűnt, mint ahogyan az emlékeiben őrizte. A keretet egy kicsit elfordította, hogy az arcot több fény érje. Felemelte a földről a vánkost, és visszatette az ágyra, majd mezítláb átment a szobán. Kitárta a félig nyitott spalettát, és kihajolt.

Az ég még tintakék volt, amitől minden elmosódottnak, szürkének látszott, de a látóhatár szélein már sápadt fény derengett. A ház első emeletének sarkán lévő szobájából nagyszerű kilátás nyílt a kertre. Balra, tőle körülbelül tíz méterre az ingatlant a strandtól elválasztó határt jelző alacsony fakerítés indult, és húzódott végig a kert oldalán. Egy magas kazuárfa árnyékában kovácsoltvas kerti pad állt. Távolabbra nézve felismerte Lesley Hamlyn alakját. A vízhez egészen közel állt, és a tengert bámulta. Egy pillanattal később megfordult, és elindult vissza a ház felé. Bejött a fakapun, végigsétált a pázsiton, és eltűnt a veranda alatt anélkül, hogy felnézett volna rá.

A háziszolga meghozta a forró vizet a borotválkozáshoz. Amikor végzett, Maugham leöblítette az arcát a mosdónál, majd friss ruhát vett elő a komód egyik fiókjából: egy hosszú ujjú fehér pamutinget, egy khaki színű nadrágot és egy krémszínű vászonkabátot, amelyeket előző este vasalt ki a dhobi{3}, miközben ők vacsoráztak. Fényesre suvickolt cipője a szoba ajtaja előtt várta. Hamlynék hálószobája a széles lépcsősor túloldalán volt. Fél emeletet lesétálva a tágas nappaliba ért. A helyiség három oldalán lévő ablakok a ház előtti füves területre, illetve a kocsifelhajtóra néztek. Ezen a szinten volt a vendégfürdőszoba és mellette Gerald szobája. Az ő bakancsát is kipucolták és az ajtó elé tették. Továbbment lefelé a lépcsőn, és időnként megállt, hogy tanulmányozza a falon lévő akvarelleket. Helyi üzleteket ábrázoló képek voltak. A szinte építészi pontossággal megrajzolt vékony, fekete vonalak visszaadták a bejáratok és a kirakatok minden apró részletét, az élénk színű ecsetvonások pedig életet vittek a képekbe, művészien megragadva az ázsiai szegénynegyedek lármás, nyüzsgő hangulatát. Mindegyik festmény jobb alsó sarkában ott volt a mű címe: Moulmein Road, Bangkok Lane, Ah Quee Street, A kötéltáncos és a többi, valamint Lesley Hamlyn szignója.

Az alsó szintre érve Willie átvágott a világos, szellős előtéren, a hátsó terasz felé. Biccentéssel köszönt a szolgáknak, akik félreálltak, hogy utat engedjenek neki. Robert és Lesley már a reggelizőasztalnál ült, az újságjaikat válaszfalként maguk elé tartva. Az ajtóban megállva szemügyre vette őket. Robertre úgy emlékezett, mint egy jóképű, magas és széles vállú férfira, ezért az előző nap délutánján megdöbbent a veranda alatt őt fogadó, fáradtan ziháló, aranyfejű bambusz sétapálcára támaszkodó, görnyedt alak láttán. Robert egykori dús haja eltűnt, fejének fénylő, kopasz búbja olyan volt, mint egy bazilika kupolája. A füle fölött csak egy keskeny, ritkás ősz hajsáv maradt. Régi barátja hangját sem ismerte fel: az erős, férfias bariton, amelyet mindig irigyelt, egy bizonytalan, gyakran elcsukló, fátyolos hanggá silányult.

A Robert lábánál fekvő doberman felkapta a fejét, és vakkantott, amikor az író az asztalhoz közeledett. A férj és a feleség is leengedte az újságot.

– Ne légy goromba, Claudius! – mondta Robert, és lenyúlt, hogy megsimogassa a kutya fejét. – Jó reggelt, Willie! Friss vagy, és üde. Jól aludtál? – kérdezte.

– Mint a… bunda – felelte az író kissé bizonytalanul.

– Szolgáld ki magad! – mondta Robert, és állával a kredenc felé bökött.

Willie felemelte a tálalóedények fedelét. Ahogy várta: lazac, szalonna, kolbász, tojás és pirítós volt bennük. Mellettük sorakozott néhány tányér sajtokkal és helyi gyümölcsökkel: banánnal, mangóval és karambolával. Csak félig rakta meg a tányérját, és leült az asztalhoz.

– Ne légy szégyenlős, Willie! – mondta Robert.

– Érthetetlen számomra… – itt az álla megállt, és küszködnie kellett, hogy ki tudja ejteni a következő szót –, hogy ti, itteniek, hogy… vagytok képesek ennyit enni – mondta ki végül, legyőzve a torkában lévő akadályt, ami az emberekben általában szánalmat és türelmetlenséget keltett iránta. – Ez a halom étel itt… minden étkezésnél, ebben a… hőségben. – Majd Lesley felé fordult: – Láttam a… parton.

– A szokásos reggeli sétám. A titkára… Gerald is fenn van már?

A második szó utáni pillanatnyi megakadás nem volt feltűnő, de Willie észrevette. Az asszony szemébe nézve azt felelte:

– Ő nem az a korán kelő típus. Remélem, ezzel nem okoz majd kellemetlenséget maguknak.

– Ne butáskodj! – felelte Robert, és Lesley-hez fordulva hozzátette: – Kérlek, drágám, mondd meg a szakácsnak, hogy tegyen félre neki valamit minden reggel! Rendben?

Robert vágott egy cikket a camembert-ből, és odaadta a dobermannak. A kutya egy harapással eltüntette, és kidugott nyelvvel követelte a folytatást.

– Claudius szereti a sajtot – vigyorgott Robert, miközben még egy darabot megetetett a kutyával. Willie felfigyelt rá, hogy Lesley ajka vékony, feszes vonallá válik.

– Látogatónk van – mutatott a hibiszkuszsövény alól előbukkanó szalagos varánuszra. A csupa izom, vastag farkú lény körülbelül egy méter hosszú volt. Gyorsan, kecsesen kúszott feléjük, a nyelvét nyújtogatva. A fűben csipegető verebek felröppentek.

– Ó, ez csak Monty! – mondta Robert. – Néhány éve jelent meg nálunk. Mindennap megmártózik itt, a szomszédban, Warburtonék medencéjében. Szóval mi a mai program, öregfiú? Lesley örömmel megmutatja neked a látnivalókat.

Mielőtt a vendég válaszolhatott volna, Lesley közbevágott:

– Ma találkozom a templomnak gyűjtést szervező hölgyekkel, és utána el kell intéznem néhány dolgot George Townban.

– Nos, akkor majd később – mondta Robert. – A nejem igencsak jól ismeri a sziget történelmét. Mindent tud róla. A külföldről érkező barátainkat mindig körbekalauzolja. Nemrégiben annak a német írónak tartottál idegenvezetést, amikor itt járt Pinangban, ugye? Hogy is hívják, kedvesem? Hesse, ha nem tévedek. Úgy van! Hermann Hesse.

– A legszívesebben csak csendesen lustálkodnék a strandon – mondta Willie. – Van egy rakás könyv, amit el kellene olvasnom, és Gerald sem gyógyult meg teljesen. Pihenésre van szüksége, sok… pihenésre.

– Szegény fiú tegnap este elég ramatyul nézett ki. – Robert a szemüvege fölött az íróra nézett. – És te is, ha nem haragszol, hogy ezt mondom.

– Az elmúlt néhány hetünk meglehetősen… kimerítő volt. Hermann Hesse is járt Pinangban?

– Tizenegy vagy tizenkét éve. Soha nem olvastam tőle semmit. És te?

– Ismerem pár írását. Ha végeztél az újsággal, Robert…

Barátja átadta neki a Straits Timest, majd csendben elfogyasztották a reggelijüket. Amikor Robertnek indulnia kellett az irodába, Lesley is elnézést kért, és visszavonult. Willie az asztalnál maradt, és kortyolgatta a teáját.

Egy csikorgó zaj arra késztette, hogy átnézzen a korlát fölött. A ház sarkánál egy atlétatrikót és rövidnadrágot viselő, ősz hajú tamil fordult be, és egy talicskát tolt. Megállt a pázsit szélén, és a talicskában lévő szerszámok közül kiválasztott egy rövid nyelű sarlót. Bágyadt tempóban kezdte lendítgetni. A penge fölött minden suhintás után vastag fűcsomók röpködtek.

Felfelé menet Willie megállt Gerald szobája előtt, és az ajtóhoz tapasztotta a fülét. Nem hallott semmit.

– Gerald! – kiáltotta félhangosan.

Nem érkezett válasz, a legcsekélyebb nesz sem hallatszott odabentről. Aligha meglepő, gondolta Willie, ha figyelembe vesszük az előző este elfogyasztott italok mennyiségét.

A szobájában magához vette a naplóját, majd visszatért a földszintre. A háziszolgák már letakarították az asztalt. Kilépve a házból úgy döntött, hogy követi a kavicsos utat, és felfedezi a kertet. A kacskaringós ösvény azt a benyomást keltette, hogy a terület nagyobb, mint amilyen valójában. Ezt az illúziót erősítették a magas, lenyűgöző szépségű fák is: egy fügefa, amelynek a föld felett futó gyökerei mintha ékként támasztották volna a törzsét; terebélyes lombú szerecsendiófák, a szigetnek ezt az oldalát egykor borító fűszernövény-ültetvények maradványai; néhány pinangfa, amelyekről – emlékezett rá, hogy valahol olvasta – a sziget a nevét kapta. És ott állt az az esernyő alakú sámánfa is, amellyel Robert dicsekedett előző nap.

– Háromszáz éves, Willie! Az egyik legrégibb fa a szigeten. A törzse olyan vastag, hogy három férfira van szükség ahhoz, hogy körülölelje. Walter, a városi botanikus kert felügyelője rendszeresen hoz ide embereket, hogy megmutassa nekik.

Maugham a kemény, krokodilbőrhöz hasonló kéreghez tapasztotta a tenyerét. Elképzelte, ahogy a gyökerek lassan, egyre mélyebbre hatolnak a földbe, hogy függőlegesen tudják tartani a hatalmas fát. A törzse csaknem húsz méter magasan nyúlt az ég felé, és filigrán ágak meg levelek kusza hálózata nőtt ki belőle, ami az orvos-írót a hörgők és a tüdőhólyagocskák bonyolult rendszerére emlékeztette.

Folytatta a sétáját, és intett a Humbert a garázs előtt tisztogató sofőrnek. A garázs mögött teniszpálya terült el, amelynek a kopott fehér vonalait itt-ott levélkupacok és tócsák szakították meg. Egy varjú ült az egyik rozsdásodó hálótartó rúdon, és jobbra-balra forgatta a fejét, mintha egy mérkőzést vezetne.

Odaért a kazuárfa mellett álló padhoz. A fa környéke tele volt gallyakkal és apró, szúrós magokkal. Lehúzta az egyik lógó ágat, és hüvelykujjával megvizsgálta a vékony, szürkészöld gallyakat meg a bőrszerű leveleket.

A kertész ledobta a sarlót, és odasietett. Megragadta a meztelen vállára vetett rongyot, és erőteljes mozdulatokkal letörölte a harmatot a padról. Amikor végzett, Willie megkínálta egy cigarettával. A férfi vámpírmosollyal fogadta a gesztust. Az író megborzongott. Az elmúlt hónapokban körbeutazta Malajzia szövetségi államait, de a bételdió levétől vérvörösre festett fogak látványától még mindig viszolygott.

Letelepedett a padra, és új oldalt nyitott a naplójában. Lehúzta a töltőtoll kupakját, és a jobb felső sarokba felírta a dátumot: 1921. március 2.

A tolltest végével megkocogtatta a fogát, majd szép kézírásával folytatta:

Tegnap délután megérkeztünk a Kazuár Házba. Még mindig fáradt és gyenge vagyok, de ma már sokkal jobban érzem magam.

Végighordozta tekintetét a házon. Gerald ablaka nyitva volt, szellő mozgatta a függönyöket. Egy pillanatra elgondolkodott.

A Kazuár optimális méretű, kétszintes villa. Hasonlít azokhoz az angol-indiai stílusú házakhoz, amelyeket Malájföldön építettek. A tegnap, a kikötőből jövet a Northam Road mentén látott, korinthoszi oszlopokkal, tornyokkal díszített többemeletes kastélyokhoz képest igénytelennek tűnik. Egy nyugodt, szerény otthon.

Gondolkodott egy kicsit, majd hozzátette: A terrakotta tetőcserepei olyanok, mint egy tobzoska pikkelyei.

Visszalapozott ahhoz a bejegyzéshez, amelyet több mint egy hónapja, azon az estén írt, amikor Geralddal Kuchingba érkeztek. Átfutott néhány bekezdést, majd megállt. Az események még mindig túl felkavaróak voltak ahhoz, hogy felidézze őket.

Beleolvasott a Pinangról szóló jegyzeteibe is, amelyeket Bradshaw A világ nagyvárosaihoz vezető utak című könyvéből írt ki. A sziget egykor az ország északi részén fekvő Kedah Szultanátushoz tartozott. A tizennyolcadik század végén Francis Light kapitány a Kelet-indiai Társaság nevében bérbe vette a szultántól, és elnevezte a Walesi Herceg Szigetének. Light szabadkikötővé nyilvánította, hogy elterelje a kereskedelmi forgalom egy részét a Malaka-szoros túloldalán lévő holland gyarmatoktól. A sziget volt Nagy-Britannia első előőrse Délkelet-Ázsiában, a Malaka-szorosi Települések központja, vagy ahogy a Bradshaw-útikönyv nevezte, a legfontosabb brit koronagyarmat a Távol-Keleten. Befolyása egészen Malakáig, Szingapúrig, majd végül a szövetségi államok mindegyikére, sőt Kelet-Malajziára is kiterjedt. A tizennyolcadik században az ónbányászat idevonzotta a kulikat Dél-Kínából, miközben az elhagyott gumiültetvényeiken indiai napszámosokat dolgoztattak.

Szemügyre vette a sziget térképét, amelyet a naplójába másolt. Pinang mérete körülbelül egyharmada volt Szingapúrénak, és az alakja arra a gnúbőrre emlékeztette, amelyet Syrie a nappalijuk padlójára terített. Ő undorítónak találta, és követelte, hogy szabaduljanak meg tőle. Ez elkerülhetetlenül újabb veszekedéseket robbantott ki.

Próbálta elhessegetni a gondolatot. Attól a pillanattól fogva, amikor hónapokkal korábban elhagyta Angliát, eszébe sem jutott a felesége. Most sem szeretett volna, és hála istennek, nem is kellett vele foglalkoznia.

A kertész mezítláb járkált. A talpa meglepően rózsaszín volt, a léptei pedig olyan könnyűek, mint… Willie keresett egy hasonlatot, és egy másodperccel később már meg is találta: mintha csak átutazó lenne egy idegen országban. Néhányszor elmormolta magában a mondatot, ízlelgetve a ritmusát. Tetszett neki, és bejegyezte a naplóba. Az ölében fekvő lapra pillantott. Mindössze két mondatot írt, amióta leült. Becsukta a naplót, és zsebre vágta a töltőtollat. Nem fogok bűntudatot érezni! Azért jöttem, hogy gyógyuljak. Nem strapálom magam, csak pihenek és úszom. Elolvasom azokat a könyveket, amelyeket magammal hoztam, bridzselek, és felfedezem a szigetet.

A szél megsimogatta a fák koronáját. Sárgarigók röpködtek az ágak között. Willie a fövenyen pezsgő hullámokat hallgatva érezte, hogy a görcsök lassan oldódnak a testében. Jó volt arra gondolnia, hogy végre nyugodt, gondoktól mentes napokat tölthetnek itt Geralddal.

Lesley jelent meg a verandán. Valamit tartott a kezében. A férfi tekintete követte, amint lejött a lépcsőn, átkelt a gyepen, és egyenesen feléje tartott. Középtermetű, Willie megítélése szerint a negyvenes éveinek vége felé járó nő volt. Merev testtartása centiméterekkel növelte, és önbizalmat sugárzott. Krémszínű selyemblúz és hozzáillő szoknya volt rajta. Amikor tegnap megérkeztek, teát és ragacsos rizstortát szolgált fel nekik a nappaliban. Nagyon érdeklődő volt, mégis érezhetően óvatos és távolságtartó.

– Maradjon csak ülve, Willie! – mondta, miközben a férfi félig felemelkedett a padról. – A postája Szingapúrból.

Átadott neki egy köteg levelet és egy kis csomagot. Hosszú, vékony ujjai a pók lábainak kecsességével mozogtak.

– Bemegyek a városba. A szakács egyre elkészíti az ebédet. Addigra a férjem is itthon lesz.

– Elég jól van Robert ahhoz, hogy munkába járjon?

– Halálra unná magát, ha egész nap ki sem mozdulna. Egyébként csak délelőttönként dolgozik. Ha el akarna menni, szóljon az egyik alkalmazottnak, hogy szaladjon ki az útra egy riksáért! Tizenöt cent egy fuvar a városba. Ennél többet ne fizessen!

– Ma még biztos nem megyünk sehová.

– Bocsásson meg! – mondta Lesley. Intett a kenderbokrok mellett gyomláló kertésznek: – Bala!

A férfi odajött. A cigarettát, amelyet Willie-től kapott, még nem gyújtotta meg, hanem a füle mögé tette. Az asszony körbejárta a kertet, bokrokra és ágyásokra mutatott, a kertész pedig buzgón bólogatva fogadta az utasításait. Mrs. Hamlyn egész feladatlistát adott a férfinak. Nem azon az angol-maláj keveréknyelven beszélt, amelyen a legtöbb memszáhib{4} parancsolgat a bennszülötteknek. Az avatatlan fülnek úgy tűnt, hogy folyékonyan beszél malájul.

Willie feltette az olvasószemüvegét, és végiglapozta a borítékokat. Egyik-másik úgy nézett ki, mint egy színes graffiti. Áthúzott, javított, majd újra áthúzott címek és különböző színű nyilak tanúskodtak arról, hogy üldözték, amerre járt. Az egyik levél a New York-i ügyvédjétől, egy másik pedig a feleségétől jött. Összeráncolta a szemöldökét: Syrie valószínűleg több pénzt kér. Mielőtt ő útra kelt, az asszony folyamatosan a londoni házuk felújításával foglalkozott.

Felbontatlanul félretette az összes levelet, és minden figyelmét a csomagra fordította. A kiadója küldte, és tudta, hogy mi van benne. Lassan bontotta ki, ellenállva a késztetésnek, hogy feltépje, majd kivette a legújabb, Egy kínai vásznon című könyvének a tiszteletpéldányát. Ez volt az első alkalom, hogy a kezében tartotta. Röviddel azután hagyta el Angliát, hogy átadta a kéziratot az ügynökének.

Megvizsgálta a borítót, és örült, hogy nem talált rajta semmilyen hibát vagy hiányosságot. Ujjaival végigsimított a gerincen, megnézte a hátlapot, majd ismét előrefordította. Az orrához emelte, a lapok közé szagolt, és beszívta az új könyvek jellegzetes illatát. Megsimogatta a címet és a nevét a borítón. Megannyi regény és számtalan novella után ugyanúgy büszkeség melengette a szívét, valahányszor a kezébe vette a legújabb művét.

A könyvet a combjára fektette, és feltépte az ügyvédtől érkezett levél borítékját. Arra számított, hogy egy kiadó vagy egy színházi producer ajánlatát találja benne. Elolvasta, majd újra elolvasta.

Negyvenezer fontot, a teljes megtakarítását egy New York-i befektetési ügynökségre, a Trippe & Companyra bízta. Remélte, hogy a tranzakcióikból annyi jövedelme lesz, hogy soha többé ne kelljen pénzért írnia. Az ügyvéd sajnálattal tájékoztatta, hogy a brókercég csődbe ment. Minden pénzét elvesztette.

Heves hányinger tört rá, az undorító savas íz marta a torkát. Mély lélegzeteket véve leküzdötte az émelygést. Maga elé meredve ült tovább, a hüvelyk- és mutatóujja közé szorított levél sarkai lebegtek a szellőben.

– Jól van, Willie?

Felkapta a fejét. Az erős napsütésben hunyorgott.

Lesley tért vissza. Az arca elmosódott volt.

– Te jó ég, olyan sápadt, mint egy haldokló! – Fejével a férfi kezében lévő levélre bökött. – Remélem, nem valami rossz hír.

A férfi nagyot nyelt, lenyomva a hányingerét.

– Csak a vastag… a… vastagbélgyulladásom.

Bosszantotta, hogy még erősebben dadog, mint máskor. Tudta, hogy ha küzd ellene, azzal csak ront a helyzeten, de nem tehetett mást.

– Időnként kiújul… aztán elmúlik. Nem… teljesen… gyógyultam még meg. Jáván kezdődött.

– Nem néz ki jól. Elküldök valakit dr. Joyce-ért.

William ólmos fáradtságot érzett.

– Rendben vagyok – mondta.

Összehajtotta a levelet és az ingzsebébe dugta. A mozgástól a könyv lecsúszott az öléből. Lehajolt, hogy felvegye a fűből, és az alkalmat kihasználva vett néhány mély lélegzetet, hogy egy kicsit megnyugodjon.

– Biztos benne? – kérdezte Lesley.

– Jól vagyok, Lesley – felelte az író ingerülten. Hogy elejét vegye a további kérdéseknek, és elterelje a nő figyelmét, megmutatta neki a könyvet. – A legújabb könyvem.

– Ez csodálatos! Nagyon nagy öröm lehet.

Elolvasta a címet a borítón.

– Egy kínai vásznon. Nagyon hangulatos! Regény?

– Vázlatok, jegyzetek… helyekről, amelyeket Kínában meglátogattam, és emberekről… akikkel találkoztam.

Figyelmes kifejezés ült ki az asszony arcára.

– Mikor járt ott?

– Két éve.

Megpaskolta a padot maga mellett, de Lesley állva maradt.

– Sanghajból indultunk. Háromezer-kétszáz kilométert utaztunk egy rizsszállító uszályon felfelé a Jangcén, Kína szívébe. A Jangce a leghosszabb…

– Kína leghosszabb folyója, igen, igen, tudom. Mennyi ideig voltak ott?

– Négy-öt hónapig. Rengeteg mindent láttunk. Lejártuk a lábunkat.

– Beszéltek ott…? – Elhallgatott, majd újrakezdte: – Beszélt valaki az ottaniak közül dr. Szun Jat-szenről?

– Szinte mindenki, bárhová is mentünk. Érdekes fickó lehet, mindazok alapján, amit hallottam. Állítólag angolul is kitűnően tud. Bárcsak találkozhattam és beszélgethettem volna vele!

– Körülbelül tíz éve járt itt is.

– Tényleg? Mit keresett Pinangban?

– Pénzt gyűjtött a szervezetének, a Tungmenghujnak. Tudja, már akkor tervezte a forradalmát.

– Találkozott vele?

– Igen, Roberttel együtt. Néhányszor.

A férfi elgondolkodott. Ez egyre érdekesebb volt.

– Szeretnék többet hallani róla. Már egy ideje gondolkodom azon, hogy írnék egy regényt Kínáról. Szun Jat-szen egy nagyon érdekes… szereplője lehetne.

Lesley tett egy lépést előre, a kazuárfa árnyékába.

– És milyen volt ott?

William gondolatban belépett az emlékei hosszú alagútjába.

– London legszegényebb negyedeiben is jártam, de soha nem voltam szemtanúja akkora nyomorúságnak, amilyen Kínában fogadott – mondta. Megkönnyebbülve konstatálta, hogy a dadogása elhagyta. – Egymás ellen harcoló hadurak, lemészárolt katonák és civilek holtteste a mezőkön. Az otthonukból elmenekülő, vidéken elbújni próbáló városiak. Láttunk földig lerombolt falvakat is. Parasztok ezreit ölték meg. Nagyon sokan éhen haltak, vagy a pestis áldozatai lettek.

– Tíz évvel a forradalom és tíz évvel a császárság bukása után! – mondta Lesley. – Semmi sem változott, igaz? Semmi.

A nő hangjából áradó keserűség meglepte az írót. A Maláj Államszövetség területén és a tengerszoros menti településeken tett utazásai során soha nem találkozott olyan európai férfival vagy nővel, aki a legcsekélyebb érdeklődést mutatta volna Kína vagy bármelyik másik keleti ország iránt. Csak az angliai történésekről akartak hallani, a West End friss bemutatóiról, a Piccadilly legújabb kávézóiról és üzleteiről. Őt, aki Londonból elutazott a Föld másik végére, mindenki csak a maga mögött hagyott világról faggatta.

– Mikor járt ott? – kérdezte.

– Kínában? Még sosem.

Lesley kivette a férfi kezéből a könyvet. Lassan, figyelmesen lapozott benne, minden oldalt az első szótól az utolsóig végigfutva. Úgy tűnt, mintha valami eltemetett dolgot keresne a szövegben.

Willie eközben őt tanulmányozta hasonló alapossággal. Vállig érő világosszőke haja volt. A napfény élesen kirajzolta a kissé túl markáns arccsontját és szögletes állkapcsát. Talán a trópusi éghajlatnak köszönheti, hogy nem ereszkedett meg a bőre. Mélyen ülő szeme körül azonban már kialakultak a szarkalábak, amelyek akkor látszottak igazán, ha mosolygott. Az ajkát általában összeszorította. Ettől és a kétoldalt futó mélyebb ráncoktól a szája enyhén kacsacsőrszerű volt.

Már tegnap délután, amikor először találkoztak, megállapította, és most ismét kénytelen volt megállapítani, hogy nem egy szépség. Mindazonáltal vonzónak találta ezt a többnyire fáradtan mosolygó, szomorú arcot.

A nő becsukta a könyvet. Még egyszer szemügyre vette a borítóját, majd visszaadta Willie-nek.

– Szeretné... kölcsönkérni? – kérdezte az író, magát is meglepve, hiszen soha senkinek nem adta még kölcsön a saját könyveinek első példányát.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy Robert már rendelt belőle egyet! Az összes könyve megvan neki. A városban, a Bishop Streeten van egy kiváló könyvkereskedő, az Ackroyd’s. Ugyanolyan jó, mint a szingapúri könyvesboltok.

– Ez még néhány hónapig nem lesz kint a polcokon.

– Kivárom.

Biccentett, megfordult, és elsétált. A férfi nézte, ahogy felmegy a lépcsőn a tornácra, és eltűnik a házban.

Vidám hang üdvözölte őt. Felnézett, és látta, hogy Gerald hajol ki az ablakán.

– Csodaszép napunk van, mi?

Bár a haja kócos az alvástól, és az arca sovány meg borostás, így is csodásan néz ki, gondolta Willie. Egy pillanatra könnyebbnek érezte a mellkasára nehezedő súlyt.

– Hamarosan találkozunk lent! – kiáltotta Gerald, és visszahúzta a fejét az ablakból.

Willie elővette a levelet a zsebéből, és újra elolvasta. Negyvenezer font! Minden pénze odaveszett.

{1} A gyermekek gondozására, takarításra és egyéb háztartási munkák elvégzésére alkalmazott nő Kelet-Ázsiában. – A ford.

{2} Egy jó kis kísértettörténet? (afrikaans)

{3} Mosást, vasalást, mezőgazdasági munkát végző személy, főként Dél-Ázsiában. – A ford.

{4} Úrnő, európai férjes asszony megszólítása a Távol-Keleten. – A ford.