Copyright © Mészáros Dorka, 2024

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Szerkesztette

SZABÓ PIROSKA

ISBN 978 963 452 928 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A kocsi átszakította az út menti kerítést. Egy szempillantás. És már repült. Úgy tűnt, mintha megállna a levegőben, lebegett, végigfutott rajta a sápadt holdfény, hogy az alatta elterülő víztükörről fodrozódva verődjön vissza. Egy másodperc. A varázslatnak vége szakadt, az autó orral a tóba csapódott, a felfröccsenő víz hangja elnyomta a beszorult utas tehetetlen kiáltását. Egy lélegzetvétel.

Réka erejét megfeszítve, eszeveszetten futott. A fülében dübörgött a vér, az adrenalin csaknem szétfeszítette, nem lassíthatott, jó a ritmus. Le a parton, végig a rozoga mólón, közben a tekintetét nem vette le a süllyedő járműről. Ledobta a kabátját, még két méter, lerúgta a csizmáját, és ugrott. A jeges víz szúrta a bőrét, fojtotta, marta, szaggatta, égtek az izmai, pulzált körülötte a tó, sötét, világos, sötét, a sodrás neki dolgozott, a kocsi félig elmerült, az első ablakokat ellepte a víz. Egy szívdobbanás.

NULLADIK
NAP

– Igazolja magát!

– Ne szórakozz, Jani, engedj át!

A kétszintes családi ház előtt rendőrségi kordon, négy rendőrautó, kettő még mindig villogott. A kis mellékutcában, ameddig a szem ellátott, egyenruhások nyüzsögtek. Letaposták a gondosan nyírt gyepet, szélesre tárták a kaput, nyitva hagyták a bejárati ajtót. Az ablakokon kiszűrődő fény groteszk mintákat rajzolt a járdára. A szomszédokat és a kíváncsiskodókat a másik oldalra terelték, senki nem léphetett közelebb. Csípős februári este volt, tízre járt; a csillagok élesen rajzolódtak ki a sötétkék égbolton.

– Sajnálom, polgármester úr, nem engedhetek át senkit, csak hivatásosokat. Papp őrnagy úr parancsa.

– Komolyan?

– Komolyan.

Begurult az utcába a mentő is, nem szirénázott, puhán érkezett, akár egy árnyék. A bámészkodók közül többen felsikoltottak.

– Mi a fene történt? Meghalt valaki? Szilárd jól van? És a gyerekek?

A Jani nevezetű járőr nem válaszolt, megrázta a fejét, így jelezve a polgármesternek, nem mondhat semmit. A város vezetője kénytelen-kelletlen távozott a túloldalra a saját kapuja elé, hogy az összeverődött tömeg szolgáltasson neki híreket. Körülbelül egy órája értek ki a rendőrök, valószínűleg a feleség hívta őket, néhányan látták az asszonyt a konyhaablakon keresztül. Sajnos átültették máshová. A családtagok közül senki nem jött ki a házból, és nem is ment be. Talán a kisfiút szúrták még ki az ügyesebbek, de erre nem mertek megesküdni. Egy rendőr ücsörgött vele a konyhában, de az is lehetséges, hogy nem is ő volt. Sajnos nem mehettek közelebb, hogy megbizonyosodjanak a dologról. A járőrök átvizsgálták az udvart, lábnyomokat kerestek. És Papp őrnagy elindított két járőrkocsit is, a környéken kanyarogtak, már többen is kiszúrták őket. Sajnos senki nem tudta, mit keresnek, pedig a polgárőrök és a civilek is készen álltak. A polgármester is kijelentette, bármikor autóba pattan, ha arról van szó.

A sok sajnos között megbújt pár komoly állítólag is. Állítólag meghalt valaki. Állítólag gyilkosság történt. Vagy öngyilkosság. Állítólag elraboltak valakit. Állítólag nem találják a gyerekeket. Állítólag a családfőt sem találják. A családfőt rabolták el. Mindenkit elvittek. Vagy mindenki meghalt. Szén-monoxid-mérgezés. Az egyik szomszéd füstszagot érzett. A másik szerint veszekedés szűrődött ki a házból, majd egy nagy puffanás. A harmadik azt állította, lőttek, bár hallani nem hallotta. Lényeg a lényeg, szörnyű, borzalmas dolog történt a Károlyi-rezidencián, hatalmas tragédia, felfoghatatlan. A tömeg izgatottan várta a fejleményeket.

A házban fel-alá rohangáltak a rendőrök. A nyombiztosító technikusok mindent rögzítettek, a nappali, az előszoba, az impozáns lépcső és az emeleti folyosó összes négyzetcentiméterét megszámozták, lefotózták, ujjlenyomatokat kerestek, a szőnyeg gyűrődéseit vizsgálták. Furcsaságok után kutattak, egy kopott lépcsőfok, vércsepp a parkettán, elmaszatolódott foltok, hajszálak a repedésekben, a korlát sérülései. Egyszerre szokatlan és ezeréves jelek a házban. Ugyanarról meséltek.

A holttest a lépcső aljánál hevert kitekeredett végtagokkal, bevérzett szemmel, törött nyakkal, betört koponyával, bőrén felületi sérülések, karmolásnyom, friss zúzódások. Divatosra nyírt, ezüstbe forduló haján megcsillant a hatalmas csillár fénye, kék öltönynadrágjának a szára a térdéig csúszott, fehér ingét vércseppek pettyezték, nyakkendője a szája előtt, úgy lógott oldalra, mintha a nyelve lenne. Jobb keze ökölben, bal ujjai mereven kinyújtva, talán az utolsó kapaszkodó után nyúltak. Az arckifejezése szokatlan, cseppet sem józan, kirázta tőle a hideg a fölötte guggoló Papp őrnagyot és orvosszakértő kollégáját.

– Különös arcot vág, nem? – dörzsölte meg az állát Papp, jócskán kiütközött rajta a borosta, két napja nem borotválkozott. – Nem tűnik meglepettnek. Inkább állatias. Sosem láttam ilyennek.

– A halál közeledte érdekes dolgokat csalhat elő az emberből.

Papp megrántotta a vállát, nehézkesen felállt, újra és újra szemügyre vette a galériát és a lépcsőt, próbálta elképzelni a test útját lefelé.

– Vajon lökték, vagy megbotlott és zuhant? – tette fel a kérdést, amely kiérkezése óta motoszkált a tudata peremén.

– Nem lesz könnyű megállapítani, de nem lehetetlen. Több szakértői vizsgálat kell.

– Mi a véleményed?

– A személyes?

– Akár – sóhajtott a rendőrfőnök.

– Nem tudom elképzelni Szilárdról, hogy véletlenül megbotlott. Ugyanakkor szakmailag egyelőre semmilyen eshetőséget nem lehet kizárni.

– Kösz.

Papp őrnagy otthagyta a holttestet, és eltűnődve felsétált az emeletre. Patikarend fogadta, sehol egy porcica vagy egy csálén álló festmény. Károlyi Szilárd otthonában minden tökéletes volt, ahogy az életében is. Ezen az estén viszont a feje tetejére állt a világ. Szilárd nem érdemelt halált, neki élnie kellett volna még sok-sok évig, annyi feladat várt rá. És a felesége, na meg a gyerekei… Meg fogja rendíteni a közösséget a tragédia.

Az őrnagy zsebre dugott kézzel sétált egyik szobából a másikba, a gondolatai a halott körül forogtak. A barátjának tekintette, sokszor adtak egymásnak tanácsot, mégis teljesen idegennek érezte, ahogy kicsavarodva hevert a földön, akár egy játék baba. Első pillanatban azt gondolta, ez nem is Szilárd, mert nem lehet ő. Olyan nincs.

Négy gyerek maradt félárván. Nem helyes. Az őrnagy az utolsó szobában megtorpant, az íróasztalon egy halom papír hevert, rögtön felismerte őket. Fehér alapon óriási fekete betűk: NEM LÁTTA A FIAMAT? Valaki, esetlegesen a szoba gazdája piros alkoholos filccel módszeresen áthúzta a lapokat, keresztbe szelve ezzel a feliratot Szilárd elérhetőségével és a komor, keskeny arcú szőke fiú fotójával együtt. Papp körbenézett, kíváncsivá tette a szoba. Melyik gyereké is? Most eszmélt rá, hogy sosem járt az emeleten a hosszú évek alatt.

– Őrnagy úr!

A Bűnügyi Osztály feje jelent meg az ajtóban, egy mobilt tartott a kezében.

– Visszahívja! Somát épp visszahívja az a szám, amelyiket ő próbált utoljára hívni, ötször is.

– Vedd fel! Hangosítsd ki!

A nyomozó kettejük közé emelte a mobilt, rányomott a zöld telefonra és a hangszóró ikonra.

– Halló!

Férfihang a vonal túlsó végéről.

– Igen? – válaszolt Papp őrnagy.

– Kivel beszélek?

– Én kivel beszélek?

Rövid szünet.

– Elnézést, lehet, hogy téves. Volt öt nem fogadott hívásom erről a számról kábé két órája.

Papp őrnagy összevonta a szemöldökét.

– Ez a készülék Károlyi Soma tulajdona.

Motozás a vonal másik oldalán, a beszélő kinyitotta a kocsiját.

– Aha. Sajnálom, nem segített sokat… Hm. Károlyi? Várjunk! Maga zsaru.

Nem kérdezte, mondta. Papp őrnagy váltott egy hosszú pillantást a kollégájával, úgy döntött, őszinte lesz. Ismerős volt neki a hang.

– Az vagyok. Olgavári Rendőrkapitányság.

Hosszabb szünet.

– Papp Karcsi?

Az őrnagy a készülékre meredt, hirtelen beugrott neki.

– Toni? Tonkó Gábor?

– Talált.

Tonkó Gábor, Budapesti Rendőr-főkapitányság.

ELSŐ
NAP

Wass Réka enyhe fűszeres illatra ébredt. Az első, ami tudatosodott benne, hogy a kislánya nincs mellette a babaöbölben, a második, hogy kint már világos volt, elmúlt fél nyolc is. Azaz sokkal tovább aludt, mint azt megszokta. Adott magának öt percet, alaposan kinyújtózott, lassan beszívta és kifújta a levegőt. Újabban sokat jógázott, és a rendszeres mozgás is visszatért a mindennapjaiba. Felült, eltűrte az arcába hulló tincseket. Kivette a hajából a hajgumit, és újra copfba fogta derékig érő fürtjeit. Palacsinta és szalonna. Reggeli.

Réka felkapta a köntösét, és kilépett az amerikai konyhás nappaliba. Lakótársa, egyben a lakás tulajdonosa és nem utolsósorban a kollégája, Varga Gergő a konyhában éppen a pirítósokat rendezgette egy tányéron. A babahordozó kendőben a hátára kötött féléves Hetti minden mozdulatát követte az anyukájáéhoz hasonló, kifejező, sötét szemével, mintha az eszébe akarná vésni a receptet. Elemér, a yorki, aki amióta itt lakott, cseppet sem hasonlított régi, girhes önmagára, meglehetősen kigömbölyödött, a szőre is fényesen csillogott, a külön neki odakészített sámlin ücsörgött. Tudta, ha türelmesen kivár, nem ugrál, és nem követelőzik, biztosan leesik neki egy-egy falat, méghozzá nem is akármilyen. A száját azért bizonyos időközönként megnyalta, és hangosan ásított, nehogy Gergő a nagy tüsténkedésben megfeledkezzen róla.

– Jó reggelt! – köszönt Réka. Gergő egy mosollyal üdvözölte. – Mi készül?

Rékát megedzette a lakótársként töltött fél év, már nem lepődött meg, hogy a fiatal pszichológus szakértő gyakornok mennyire otthonosan mozog a konyhában, sőt azt is megtanulta kezelni, ha az éjszaka közepén készült el egy-egy fogás.

– Kanadai reggeli.

– Jól hangzik.

Gergő tálcára tette a kész pirítósokat, óvatos, darabos mozgással fordult meg, és helyezte a tálcát a palacsintákkal megrakott tányér mellé. Réka nem szólt semmit, lopva pillantott körbe, a botot kereste. A konyhapult másik oldalához támasztották, biztonságos távolságra, Gergő könnyedén elérhette, ha elfáradt, viszont nem emlékeztette állandóan arra, mekkora szüksége van rá. A jó megfigyelő is csak egy idő után szúrhatta ki a lakásban az akadálymentesítést célzó törekvéseket, a csúszásgátlókat és a kapaszkodókat, hogy a fiatal srác cuccai könnyen elérhetők legyenek. Réka minden egyes nap igyekezett könnyebbé varázsolni Gergő életét, aki cserébe rengeteget segített a babával. Másképp nem is ment volna. Mindketten tudták, ha Réka nincs, Gergőnek ápolót kellett volna fogadnia, az első hónapokra biztosan, és ha Gergő nincs, Réka soha nem talál rá az anyai énjére.

Az előző közös ügyük kovácsolta össze őket, a brutális gyilkosságok teremtettek lehetőséget arra, hogy megismerhessék egymást, és esélyt adjanak maguknak egy új kezdetre. Egy sorozatelkövetőt üldöztek, aki híres magyar eseteket másolt. Gergő jött rá a mintára, és tetemes részt vállalt abban, hogy az elkövetőt végül elkapják. Réka a szomszédja eltűnése miatt folyt bele a nyomozásba, kiderült, hogy a két ügy összekapcsolódik. A szomszédját, Elemér eredeti gazdáját nem sikerült megmenteniük, a másoló gyilkos áldozatául esett. A magyar kriminológia történetében páratlan ügy rengeteg fejtörést, álmatlan éjszakát okozott a nyomozóknak, sok ártatlan ember életét kioltotta a gyilkos. Ugyanakkor ha nincs az az ügy, soha nem derül ki, vagy csak jóval később, milyen jó csapatot alkot Réka és Gergő.

A harmincas évei közepén járó Réka rosszul viselte a várandósságot, mindent gyűlölt: a babát, az életét, nehezére esett létezni is, mára viszont jó úton haladt a gyógyulás felé. A rendszeres terápiának köszönhetően megtanulta elfogadni és feldolgozni, hogy Hetti nemi erőszak útján fogant. Tulajdonképpen arról sem ő döntött, hogy megtartja, hanem a sors és az anyja. Réka sok időt töltött kórházban az erőszak után, az anyja volt mellette, ő tartotta a kapcsolatot az orvosaival. Nem árulta el a lányának, hogy teherbe esett, az orvosokat viszont úgy tájékoztatta, örül a babának, mindenképpen megtartja. Mire Réka eljutott odáig, hogy tiszta fejjel döntsön, már késő volt, nem vetethette el a magzatot. Most már egyáltalán nem bánta, de amíg eljutott erre a felismerésre, megjárta a poklot. Az anyjával pedig egy éve nem volt hajlandó szóba állni. Réka a szülés előtt hónapokig szenvedett, őrlődött, az őrület környékezte. Akkora stressz és szorongás gyűlt össze benne, hogy csaknem feladta, dühös volt, elkeseredett, elvesztette a bizalmát a világban, és ha nincs az az ügy, amelybe nagyrészt véletlenül, de azért egy cseppet mégis szándékosan keveredett bele, végleg elveszik.

Gergő elképesztő módon megmutatta neki, merre induljon felfelé, aztán Hetti is megszületett, egy csoda, örökre átírta az életét. Még mindig tanulta az anyaságot, úgy érezte, sokkal nehezebben megy neki, mint a gyermekorvosi rendelőben vagy a játszótéren a többieknek, de küzdött. Szégyellte, hogy talán kevésbé erős a gondoskodó ösztöne, talán kevesebb őszinte szeretetet ad a kislányának, ám ahogy teltek a hetek, és belőle fel-felbukott a maró kétely, Gergő jött, és megmentette. Biztos támaszt adott, akármikor esett vissza, kész volt nyújtani a kezét, és kihúzni őt a szakadékból. Réka azt is megtanulta, hogy ne érdekelje, mások mit gondolnak kettejükről. Először bajtársiasság, most már kibontakozó barátság kötötte össze őket, viszont mivel Gergő tíz évvel fiatalabb volt Rékánál, ráadásul egy fejjel alacsonyabb is, és rengetegszer jelentek meg hármasban, kaptak jó néhány ítélkező pillantást. Gergő az egészet megfejelte azzal, hogy bomlasztóan jóképű srác volt, szőkésvörös hajjal, vonzó szeplőkkel meg lehengerlő mosollyal áldotta meg a sors, és ha belépett egy helyiségbe, rögtön magára vonta a figyelmet. Réka ezt az elején roppant mód irigyelte, aztán megszokta, sőt a rosszmájúak ellen remek fegyvernek bizonyult Gergő elképesztő kisugárzása és lovagias természete.

Az utóbbi időben a fiú csak látszatra volt önmaga. Réka próbált segíteni neki, ám ez sokszor keserves vállalkozásnak bizonyult. Gergő ugyanis nem beszélt a történtekről. Nem idézte fel, hogy szétlőtték a térdét, megerőszakolták, kis híján belehalt a bántalmazásba, hallgatott arról, mi van benne, hallgatott a borzasztó fájdalomról, a haragról, amelyet a saját tehetetlensége váltott ki belőle, helyette mosolygott, és az idő nagy részében úgy viselkedett, mint előtte. Réka folyton figyelte, tojásokon lépkedett, nem akarta sem kiborítani, sem felmérgesíteni, ezért kizárólag akkor jegyzett meg bármit is a srác állapotával kapcsolatban, ha feltétlenül szükségét érezte.

Gergő is járt terápiára, mesterképzéses és klinikai vonalon továbbmenni szándékozó pszichológusként nem engedhette meg magának, hogy pont ő ne kérjen belőle. Azt viszont kevesen tudták, hogy a találkozók többségében nem a traumáit hozza szóba, hanem hideg precizitással kérdéseket intéz saját magához, és a válaszait elemzi. Többször megpróbálta. Számtalanszor nekifutott, hogy elmesélje, ami benne kavarog, de egy-két mondatnál tovább sosem jutott. Ilyenkor türelmet kért, koncentrált, szabályosan leizzadt, és jöttek a tankönyvi kérdések. Hiszen ezt tanulta évek óta. A terapeuta két hónap után jelezte a helyzetet a főnökének, féltették a fiatal férfit. Márk Levente alezredes, a Budapesti Rendőr-főkapitányság Nyomozó Főosztályának kiemelt főnyomozója, aki felfedezte Gergő tehetségét, és beemelte őt a rendőrség kötelékébe, megosztotta a problémát Rékával. A nő fokozottan szemmel tartotta a lakótársát. Ezen a reggelen is tüzetesen végigmérte, kereste az arcán az árulkodó jeleket, nem kellett rákérdeznie, tudta jól, miért tálalnak fel neki kanadai reggelit. Gergő nem bírt aludni a fájdalomtól, és hogy elterelje a figyelmét, főzött. Hetti hét óra előtt szokott ébredezni, és mivel már elkezdték az anyatejhez táplálását, Gergő gyakorlottan kivette az öbölből, megetette házi készítésű sütőtökpéppel, amelybe almát is reszelt, majd a hátára kötötte, és együtt vették be a konyhát.

Gergő lelkiismeretesen odafigyelt arra, mit eszik Réka. A várandóssága alatt a nő sokat fogyott, alig-alig kapott be valamit, a szülés után a vérképe nem volt a legfényesebb. A szoptatáshoz kellett az energia, és Gergő szívesen állította össze a változatos és egészséges menüket. Nemcsak Réka kapott erőre, hanem ő maga is, bár ezt egyáltalán nem tudatosan alakította így. Szeretett másokat a saját jólléte elé helyezni.

– Bemész ma? – kérdezte Réka, miközben öntött magának egy jókora pohár narancslevet.

Gergő háromszor megrántotta a vállát. A traumatikus események óta felerősödtek a kényszerbetegségének a tünetei, gyakran háromszor ismételt szavakat vagy mozdulatokat. Ezen dolgozott a legkeményebben, ismét búcsút akart inteni a kényszerességnek.

– Igen, van egy kis dolgom. Az egyetemen is. És a könyvtárban. Miért?

– Elkísérünk a rendőrpalotába. A személyzetisek baszo… nyúznak, hogy írjak alá pár papírt. És így megéri taxit hívni.

Réka megmosolyogta saját magát. Az elmúlt évben válogatott káromkodások garmadája ömlött ki a száján, nem volt büszke rá, a felgyülemlett feszültséget vezette le így, ami akkor szinte pattanásig feszítette. Sokat fejlődött, részben tudatosan, részben ösztönösen hagyta el a baszd megeket, de néha bizony becsúszott egy-egy csúnya szó. Amit rögtön korrigált. Hetti előtt pláne nem akart rossz példát mutatni.

– Rendben – bólintott Gergő. – És jó étvágyat!

– Te nem eszel?

– Dehogynem. A palacsintát ki nem hagynám. Csak kicsit bonyolult. – Azzal Gergő először kicsomagolta Hettit a hordozókendőből, és beletette a babahintába, aztán odaadta a gyönyörűen ülő, meg sem rezzenő Elemérnek a neki félretett szalonnát, majd egy nagy sóhaj kíséretében ő is leereszkedett egy székre, két kézzel megemelte a jobb lábát, úgy tette fel a direkt erre a célra odakészített puffra. – Megvagyok.

Tonkó Gábor leállította az autó motorját a Teve utcai rendőrpalota előtt. Semmit nem aludt, próbálta kitalálni, miért pont ő. Miért pont őt hívta egy azóta eltűntnek nyilvánított fiú, méghozzá ötször, azelőtt, hogy az apja meghalt vagy megölték. Soha nem találkozott Károlyi Somával, sőt még a nevét sem hallotta. Károlyi Szilárdot viszont nagyon jól ismerte. Szilárd bát mindenki ismerte, már Toni gyerekkorában példás gyerekorvos, önkormányzati képviselő, a város főzőcsapatának vezetője, önkéntes állatmentő, az Olgavári Rókakomák Természetjáró Klub elnöke volt. Toni évekig járt vele túrázni lelkes rókakomaként, neki köszönhette, hogy eligazodott az erdőben, felismerte a gombákat, a vadnyomokat, a növényeket, tudott kovakővel tüzet gyújtani, megkülönböztette a madarak hangját, olvasott a csillagok állásából, és részben azt is, hogy a rendőri hivatást választotta. Szilárd bá elképesztő motivációval látta el kiskamaszként, ahogy arról beszélt, másszanak meg minden sziklát, törjenek egyre feljebb, kövessék az álmaikat. Ő intézte el, hogy a kilencedik születésnapjának reggelén rendőrök köszöntsék fel. Beülhetett a járőrkocsiba, engedték neki bekapcsolni a szirénát, megbilincselhette Szilárd bát, és ez életre szóló élmény volt.

Toni homlokráncolva számolgatta, mióta nem találkozott a férfival, és mióta nem látogatott haza a szülővárosába. Tizenegy volt, amikor elköltöztek, a szülei az apja munkahelyváltásával indokolták. Akkor utálta őket emiatt, de a főváros rengeteg lehetőséggel várta, és viszonylag hamar megbékélt a tizedik kerületi panellal. Azt viszont még most is fájt felidéznie, mennyire hiányoztak neki a csendes éjszakák, a kertes ház és a sütögetések, a barátai, különösképp a legjobb barátja, a nyári éjszakák, a csillaglesés és a természetjáró-szakkör. Szépen lassan elkoptak az emlékek és a kapcsolatok, magára talált az új suliban, sokkal több időt fordított sportra és edzésekre, ráfeküdt a tanulásra, a háta mögött hagyta Olgavárat a rókakomákkal és minden mással együtt.

Beugrott neki, hogy utoljára pont tizenegy évvel ezelőtt kereste fel a települést, általános iskolai osztálytalálkozóra ment. Meglepte, hogy egyáltalán meghívták, jólesett neki a gesztus. Roppant idegennek érezte magát a volt osztálytársai körében, mintha egyedül ő nőtt volna fel, a többiek pedig ugyanabban a szerepben tetszelegtek, amilyenben utoljára találkoztak. Főleg azok, akik maradtak Olgaváron. Ráadásul a gyerekkori legjobb barátja, aki miatt egyáltalán részt vett a találkozón, és akivel ezer éve nem beszélt, nem jelent meg. Azóta sem tudta, mi van vele, teljesen megszakadt a kapcsolat, a közösségi médián sem találta.

Toni beszívta és hosszan kifújta a levegőt. Gyűlölte, hogy a nem fogadott hívásokkal bekopogtatott hozzá a múlt. Főleg, mert halványlila gőze sem volt, hogyan keveredett bele ebbe az egészbe. Honnan tudta Szilárd bá fia az ő telefonszámát? Mit akart tőle? Miért hívta ötször is? Moziban volt, azért nem vette fel. Ismeretlen számokat amúgy is ritkán szokott, falra mászott a közvélemény-kutatóktól, a biztosítási ügynököktől és a bankok elégedettségi felméréseitől is. Ugyanakkor ezek nem este nyolc után keresték volna, ezért hívta vissza a számot. Ráadásul hatalmába kerítette egy kellemetlen, mégis izgatott érzés, hogy muszáj kiderítenie, ki kereste. Nem tévedett, tényleg fontos volt az a hívás.

Megdörzsölte a szemét, és kiszállt. Míg felért az irodába, egyszerre gondolkodott el a tegnapi filmen és Szilárd bá halálán. Első dolga volt készíteni egy bikaerős kávét, hátha segít rendszerezni a fejében kavargó káoszt. Régen látott ennyire erős művészfilmet, az üzenete pont annyira vágta gyomorszájon, hogy azért még élvezze közben a pattogatott kukoricát rágcsálni. Szilárdot a saját háza lépcsőjének aljában találták meg, felvetődött az idegenkezűség gyanúja, ám egyelőre semmi kézzelfogható nem állt a nyomozók rendelkezésére. A színészek játékával viszont nem volt elégedett, kivétel nélkül mindegyikük túltolta egyes jelenetekben, ami megölte a hangulatot. Megölték. Lehet, hogy megölték Szilárdot, és Papp Karcsi szerint két gyerekének nyoma veszett. Az olgaváriak sötétben tapogatóztak, legalábbis éjjel nem jutottak egyről a kettőre, ezen a poénon jót kuncogott, félre is nyelte az eszpresszót. Toni nem értett semmit, csak azt tudta, rohadt komoly az ügy, és nemcsak annyi történt, hogy Szilárd bát véletlenül lelökték a lépcsőn, vagy magától megbotlott, vagy bármi más. Nem bagatell bűntény, és ő egyáltalán nem volt képben.

Amikor este letették a telefont Papp Karcsival, már pötyögött is, Károlyi Somát kereste a közösségi médián. Szilárd bá profilját használta kiindulópontnak. Először az ikertestvérére bukkant rá. Károlyi Andor idővonalán a saját rendőrségi plakátja szerepelt december óta többször megosztva.

ELTŰNT KÁROLYI ANDOR

Az olgavári rendőrök a lakosság segítségét kérik.

A tizenhat éves fiú december 21-én a délutáni órákban az iskolájából, az Olgavári Általános Iskola és Gimnáziumból, a Deák Ferenc utca 3-as szám alól távozott, azóta ismeretlen helyen tartózkodik, életjelet nem ad magáról.

Károlyi Andor körülbelül 180 centiméter magas, vékony testalkatú, barna szemű, rövidre nyírt, szőke hajú. Távozásakor feltehetőleg fekete farmernadrágot, fekete garbót és hosszú, fekete szövetkabátot viselt. Gyógyszeres kezelés alatt áll.

Az Olgavári Rendőrkapitányság kéri, hogy aki a képen látható fiatal férfi jelenlegi tartózkodási helyéről információval rendelkezik, jelentkezzen személyesen az Olgavári Rendőrkapitányságon, hívja a 06/1/461-8141-es számot, vagy tegyen bejelentést – akár névtelensége megőrzése mellett – az ingyenesen hívható 06/80/555-111 „Telefontanú” zöld számán, illetve a 112-es központi segélyhívó telefonszámon.

Tonit kirázta a hideg. Tavaly épp elég hasonló felhívást látott, egy életre megülte a gyomrát a személytelen hivatalos szöveg. A rendőrök „a lakosság segítségét kérik”. Kíváncsi volt, hány olgavárihoz jutott el a rendőrségi felhívás. Sokkal többen osztották meg a Szilárd bá által készített posztert. Másik fotó, Andor arca ezen is szomorkás, hazavárja édesapja és a testvérei, aggódnak érte, remélik, épségben előkerül. Felül felirat: NEM LÁTTA A FIAMAT? Külön kiemelték, hogy Károlyi Andor különböző gyógyszereket szed „az egészsége megóvása érdekében”, amelyek nélkül zavart állapotba kerülhet. Toniban egyre szaporodtak a kérdőjelek.

Károlyi Soma, Andor ikertestvére kigyúrt, jóképű srác volt, szőke haja a legújabb trendnek megfelelően vágva, arca nyílt, már-már pofátlan. Kisugárzásában nagyon hasonlított az apjára. A közzétett fotói alapján úszott és futott, előbbit versenyszerűen, nem kevés érmet és kupát nyert, utóbbit komoly hobbiként. Toni azt is észrevette, hogy folyton a haverjaival vagy az edzőjével pózolt, egyik képen sem egyedül szerepelt.

Elidőzött Szilárd bá profiljain is. Megtudta, hogy továbbra is aktív tagja a közösségnek, mindent csinál egyszerre, a természetjárást is folytatta tizenöt rókakomával, hogy összesen négy gyermeket nevel, az ikreken kívül volt még egy kiskamasz lánya és egy óvodáskorú fia. Toni csodálta azokat, akik bevállalják a nagy családot. Neki egy gyerek is éppen elég ijesztőnek tűnt. Harminchat évesen sem érezte magát késznek az apaságra. Hetti gondozásában ő is részt vett, és pont jó volt így, messziről gyereket nevelni.

Szinte rögtön kiszúrta, hogy Szilárd bá felesége időközben megváltozott. Toni még nem őt ismerte. Ahogy görgette a bejegyzéseket, megakadt a szeme egy csoportképen. Családi csoportképen. Toni maga sem tudta, miért árad szét az ereiben a nyugtalanság. Nem is az ő ügye, nem kellene belebonyolódnia.

– Minden rendben?

Egy megnyugtató, csendes hang rántotta vissza a valóságba. Megrázta magát, és a beszélőre összpontosította a figyelmét.

– Jó reggelt! Igen. Asszem. Miért?

Gergő szája sarka megrándult.

– Háromszor köszöntem.

Toni megdörzsölte az arcát.

– Bocs! Nem aludtam jól.

– Üdv a klubban! – biccentett Gergő, mire Toni megeresztett egy kényszeredett mosolyt.

Gergő is főzött egy kávét. Fél éve úgy döntött, leszokik az energiaitalról, nem könyvelhetett el maradéktalan sikert, de legalább az irodában átállt a tejeskávéra.

– Ha van kedved beszélni róla, tudod, hol találsz.

Gergő nem nézett Tonira, csak megragadta bögréjét, amire egy Jung-idézetet nyomtak: „Mutass nekem egy épeszű embert, és én kigyógyítom belőle.” Mielőtt a férfi bármit reagálhatott volna, a pszichológus szakértő gyakornok a botjára támaszkodva elbicegett. Toninak ötlete sem volt, mit csináljon.

Réka leadta a személyügyön a bekért papírokat, nem jegyezte meg, hogy akár e-mailben is elküldhette volna, és ez a mindent papíralapon elváró attitűd nem tesz jót a környezetnek, de a dolgozóknak sem. Újabb iratok keletkeznek, amelyeket iktatni kell, mappák a polcon, foglalják a helyet. Ráadásul egy kisgyerekes anyukától nem is kellene elvárni, hogy személyesen fáradjon be.

A babakocsival, a benne békésen szunyókáló Hettivel és az alsó kosárban heverésző Elemérrel a Nyomozó Főosztály szintje felé vette az irányt. Váltott pár szót a kollégáival, beköszönt a konyhába Toninak, aki a pultnak támaszkodva kortyolgatta az eszpresszóját, a szemöldöke összevonva, és csak meredt maga elé, nem reagált. Réka ráhagyta, ismerte a volt társát, tudta, hogy ha a homloka közepén kidudorodik egy bizonyos ér, akkor erősen töpreng. Nem akarta kizökkenteni, inkább az átjáróirodába ment.

Ez a főosztály főnökének az irodáját kötötte össze a csapat többi részével, és ez volt Gergő rezidenciája. Amikor ide került, nem jutott neki több, sőt akkoriban az a pozíció sem létezett, amelyben elvileg foglalkoztatták. Azóta hivatalosan is az állományhoz tartozott, a főnöke felajánlott neki egy különálló, pici kuckót is, de Gergő nem akart költözni. Szerette az átjáróirodát, mert a főosztály vérkeringésének megkerülhetetlen részét képezte. Egy íróasztal székkel és három jókora tábla alkotta a berendezést, illetve újonnan bekerült egy kutyakosár Elemér kedvéért meg egy roppant kényelmetlennek látszó, de állítólag annál egészségesebb ergonomikus fotel. Ebben dolgozott Pusztai Ferdinánd külsős kiberbiztonsági tanácsadó. A fiatal srác szintén a sorozatgyilkosos ügy kapcsán került a rendőrség látóterébe, és így vette a szárnya alá Márk Levente alezredes, a főosztály vezetője. Réka kicsit csalódott, Ferdinánd nem volt benn, pedig Elemért direkt miatta hozta magával. Majd legközelebb. Gergő a táblák előtt ácsorgott, nem konkrét ügyön dolgozott, az utóbbi évek hírhedt magyar elkövetőinek a profilját rakta össze. Ezzel ütötte el az idejét, Márk alezredes ugyanis nem engedte addig terepre, amíg a pszichológusa és az orvosa ezt egyöntetűen nem javasolják.

– Találkoztál Tonival? – gurította Réka Gergő mellé a babakocsit.

– Igen.

– Gondterheltnek tűnt.

– Egyetértek.

– Szuper – sóhajtotta Réka. – Biztos dobta az új nő.

Gergő elhúzta a száját.

– Toni dobta őt, de már két hete.

Toni az utóbbi hónapokban újra komolyabban randizott, a válása óta először. Jó kiállású, sármos, rendkívül megnyerő férfi volt, nem csak a külsejével, a humorával is hódított, ráadásul biztos egzisztenciával rendelkezett, mégsem talált olyat, akivel szívesen töltött volna pár éjszakánál többet.

– Basz…kker! Nem is mondta.

Gergő elnézően mosolygott.

– Mondta. Ott voltál. Aznap Hetti ötször keltett éjjel, de lehet, hogy hatszor. Visszavonom, tulajdonképpen nem voltál ott.

Réka vágott egy grimaszt. Azt hitte, bírni fogja az éjszakázást, hiszen nyomozóként sokszor előfordult, hogy alig aludt. De ez másképp volt fárasztó. A gyerekkel nem ihatott meg akármennyi kávét, nem pörgette az adrenalin és a tettvágy, néha azon kapta magát, hogy a puszta túlélésre játszik hajnalonként. Ül az ágyon vagy a kanapén, szoptat, és hosszú percekig bámulja a saját papucsát. Egy-egy kemény éjszaka után zombi üzemmódba kapcsolt, ellátta Hettit, de egyáltalán nem volt képes gondolkodni vagy felfogni a világot maga körül. Beszűkült tudatállapot. És így könnyedén lemaradt olyan fontos információkról, mint hogy Toni máris szakított az új barátnőjével. Kár.

– Akkor nem ez a baja. Neked mondott valamit?

Gergő a fejét rázta, nem fogalmazta meg hangosan, de aggasztotta a férfi viselkedése. Eddig egy kezén meg tudta volna számolni, hányszor vonult vissza egyedül a konyhába Toni. A válása után és a Rékát ért abúzus után gyakran, de a reggelek általában valamelyik íróasztalnak dőlve találták, ahogy egy könyvet, filmet vagy sorozatot elemez teljes mellbedobással. Újabban sokszor az átjáróirodában itta meg a kávéját, szentül megfogadta ugyanis, hogy megszeretteti Ferdinánddal Hollywoodot. Kiderült, hogy a gyerek – a becézést Márk Levente ragasztotta a srácra – hozzá sem tudott szagolni a nagy klasszikusokhoz.

– Ha nem változik holnapra, beszélek vele – ígérte Gergő, mielőtt Réka erre kérhette volna.

– Gerikém! – dugta ki a fejét az ajtón Márk Levente titkárnője. – Szólnátok Toninak, hogy a főnök látni akarja? Azonnal.

Toni átlépte a küszöböt, finoman csukta be maga mögött az ajtót. Tudta, hogy Márk Levente tudja. Sőt, valószínűleg máris többet tud nála. Az alezredes az íróasztala mögött ült, szürke tekintete élesen csillogott, Toni úgy érezte, teljesen átlátszó a főnöke előtt. Márk alezredes az egyik fotelre mutatott, Toni vette a lapot, leült, az inggallérjával babrált.

– Olgavár.

Az alezredes ennyit mondott, és ezzel egyértelművé tette, hogy valóban tisztában van a történtekkel. Toni sóhajtott.

– Igen. Szólnom kellett volna azonnal, de nincs miről. Fogalmam sincs, mi a fene ez az egész.

Márk alezredes meg se rezzent. Toni lassan kezdte felmérni, hogy a főnöke sokkal zaklatottabb és dühösebb, mint a helyzet megkívánná. A felismeréstől az ő gyomra is görcsbe rándult.

– Felhívott este az a srác, Soma… Moziban voltam, nem vettem észre, csak amikor a kocsihoz mentem. Akkor már a Papp Karcsi vette fel, együtt jártam vele általánosba, legutóbb egy osztálytalálkozón láttam, és… Mindegy. Esküszöm, főnök, soha életemben nem találkoztam Somával, azt sem tudom, honnan volt meg neki a számom. Én is most néztem utána. Szilárd bát ismerem… ismertem, persze, de a gyerekeit nem.

Márk alezredes szája sarka megrándult.

– Ki akarnak hallgatni.

– Ez nyilvánvaló – horkantotta Toni, számított is erre. Márk még mindig nem engedett fel, Toniban pedig feléledt a szörnyű gyanú. – Várjunk csak! Mint mit? Tanút, ugye?

Márk nem válaszolt, a szeme beszélt helyette.

– Mint gyanúsítottat?! – háborodott fel Toni, és felpattant. – Ne már, főnök, ez nevetséges! Semmi közöm ehhez! Ennyire nem találtak semmit, hogy én vagyok az egyetlen használható nyomuk? Sőt, nem is én, hanem a tény, hogy Soma velem akart beszélni? Ez egy nagy nulla! Komolyan ennyit tud Papp Karcsi összehozni?! Eszem megáll!

Az alezredes aprót bólintott, a tekintete jeges volt.

– Igazad van – jegyezte meg kimérten. – Viszont ez a te Papp Karcsi barátod jól fekszik fenn valakinél. Megöltek egy köztiszteletben álló állampolgárt, és eltűnt két kiskorú. Gyorsan kell nekik valami kézzelfogható. Azzal hívtak fel, hogy biztosítsam, mindenképp megjelensz az Olgavári Rendőrkapitányságon.

Toni kényszeredetten nevetett, még mindig nem hitte el. Mivel Márk alezredes arcán a derű legcsekélyebb jele sem mutatkozott, kitöltötte a sejtjeit a szorongás. Érezte éjjel is, hogy nem lesz ez könnyű menet.

– És? – huppant vissza a fotelbe. – Biztosítod?

Az alezredes oldalra billentette a fejét, kissé előredőlt. Toni önkéntelenül ugyanígy tett.

– Biztosítom. Elkél Papp Karcsi barátodnak a segítség. Hadd hallgasson ki, legalább megismered az ügyet. Odamész, de nem egyedül.

Toni nem mert volna megesküdni rá, de mintha a főnöke aprót kacsintott volna. Ezek szerint Márk alezredes ösztönei is azt súgták, sokkal bonyolultabb ez a gyilkosság vagy baleset, mint elsőre látszott.

– Ez nem szabályellenes? – dörmögte Toni a bajsza alatt. Tudta a választ, dehogynem, viszont száz százalékig biztos volt benne, hogy ha Márk alezredes így döntött, akkor nincs az a vezető, nyomozó vagy járőr, aki megkérdőjelezné.

– Nem mondták, hogy nem biztosíthatok hozzád kísérőt. Hátha tényleg te vagy a gyilkos – hunyorított az alezredes.

– Jogos. Nem úgy volt, hogy addig nem engeded terepre, amíg a szakvélemények kifejezetten nem javasolják?

Az alezredes arca elkomorult. Ezen rágódott, amióta felhívták Károlyi Szilárd ügyében. Ritkán fordult elő, hogy tévedett, ugyanakkor Gergő fizikai és lelkiállapota is stagnált az utóbbi hónapokban, mintha a fiatal férfi szándékosan nem akarna fejlődni és feldolgozni a vele történteket. Ismerte a pszichológusgyakornokot, pontosan tudta, hogy ebben a feltételezésben van ráció.

Talán elsőre rosszul ítélte meg, és amire Gergőnek valójában szüksége volt, az nem a terápiák befejezése, hanem egy kihívás. Ami nem túl durva, mégis eltereli a figyelmét önmagáról. Hogy legyen miért túllendülnie a holtponton. A puding próbája az evés. Márk úgy döntött, ad egy lehetőséget Gergőnek. Kapóra jött az olgavári eset, pont egy ilyenre várt. Ha nincs igaza, az úgyis hamar kiderül, és még mindig visszarendelheti a pszichológus szakértőt az irodába. Legalábbis ezzel nyugtatta magát.

– Gergőre ráfér a levegőváltozás.

– Nem lesz ebből baj?

Toni Papp Karcsi helyében rossz néven vette volna, ha a BRFK belekontárkodik a nyomozásába.

– Én is jól fekszem fenn – mutatott rá Márk alezredes. Toni nem ezt a kifejezést használta volna, a főnökét hatalmas tisztelet övezte a szakmában, és alig akadtak néhányan, akik ellent mertek mondani neki. – Jeleztem, hogy szívesen körülnézünk mi is. Gyerekek tűntek el. Kizárólag segítetek, tanácsot adtok, nem cselekedtek a helyiek háta mögött, nem folytok bele, amíg kifejezetten nem kérik…

– Ezt próbáld Gergővel is megértetni.

– …és, Toni, legyetek óvatosak!

– Parancs, értettem!