részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Юлия Яковлева: Вдруг охотник выбегает
Издательство «Э», 2017

Copyright © Yulia Yakovleva, 2017
The publication of the book was negotiated through Banke, Goumen & Smirnova Literary Agency (www.bgs-agency.com)

Fordította Iván Ildikó

Borítóterv Baranyai (b) András

Hungarian translation © Iván Ildikó, 2021
© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Turi Márton
Olvasószerkesztő Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 730 2

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus, 2021

1

Zajcev tekintete visszasiklott a lap tetejére. Megint olyan érzése támadt, mintha smirglit húztak volna végig a szemgolyóin, de a szövegen úgy szaladt át, hogy semmi sem jutott el a tudatáig.

Áldozat: Faina Baranova, 34 éves, pártonkívüli. Segédkönyvelő egy iparvállalatnál. Hajadon.

Ez bizony kár, általában a házastárs az első számú gyanúsított.

Így viszont nincs gyanúsított. Semmi fogódzó.

Zajcev felkattintotta az égőt a lámpa zöld kobakja alatt. Igaz, ettől nem változtak sokat a fényviszonyok. Az ablakon túl lágyan kéklett az ég. A szokásos júniusi átverés: Leningrád fehér éjszakája már rég lakatot tett a boltok ajtajára, lesöpörte az utakról a szekereket, villamosokat és gépkocsikat, behúzta a súlyos függönyöket a leningrádiak szobáiban, akik próbáltak hajszás álomba merülni a két fényzuhatag között, amellyé ebben a hónapban a nappal és az éjszaka változott. De az alvó utcák tisztán kivehetők, világosak voltak.

Zajcev kirakosgatta a lámpa alatt a fényképeket.

Faina Baranovát a szobájában ölték meg. A rózsaszín tapéta a fekete-fehér felvételen világosszürkének látszott. Az áldozat az ablak előtt ült egy fotelben. A nehéz sötétítőfüggöny félrehúzva. Az ablakból rálátni a Közkönyvtár épületére.

Zajcev lapozott egyet, ellenőrizte a címet: Október 25-e sugárút. Egyszerűbben: a Nyevszkij és a Szadovaja utca sarka.

A betűk újra értelmetlen kis pettyekké folytak össze. Zajcev elnyomott egy ásítást. A perifériás hallását sehogy sem sikerült kikapcsolnia, a külső, beszűrődő zajok kizökkentették. A leningrádi bűnügyi rendőrség épületének emeleteit betöltötte a szokásos éjszakai műszak élénk zsivaja. Embereket vezettek el, hallgattak ki, egyikük zokogott, a másik dühösen szitkozódott, és minden folyosón és irodában égtek a felesleges, sárga fényű lámpák, állt a dohányfüst.

Tehát akkor Faina Baranova. Zajcev felemelte a fotót. Az agya engedelmesen kiszínezte a fekete-fehér képet. A fénykép széle ajtókeretté vált – Zajcev először ezen keresztül pillantotta meg a nőt. Pontosabban a holttestét.

– Na, Vászja, betörjük? – Martinov izzadt homlokáról a tarkójára tolta a tányérsapkáját. A szeme vörös volt. Martinov egész éjjel posztolt az egyik nagy bérházban a Ligovkán. Aztán egész reggel jelentést írt. Nem volt ideje hazamenni – indult az új nap. Aztán a brigádot kihívták az Október 25-e sugárútra. „Te is nemsokára nyugszol, ne félj”1 – zendített rá hamisan Kracskin, és beráncigálta az előszobába a kisbőröndöt, amelyben azt a sok mindent tartották, amire a helyszínelés során szükségük lehetett; a másik kezében a fényképezőgép összehajtott tripodja volt.

– Menj a francba – szólt vissza Kracskinnak Martinov rosszkedvűen pislogva. A társbérleti lakás előszobájában egy jó tucatnyi tűzhely lehelte a füstöt. A lomoktól, amelyeket a lakók csak úgy kiraktak a szobákból, mozdulni sem lehetett. Ez valamikor egy tágas úri lakás volt. Most minden szobára jut egy család. Az előszoba-folyosó egy pillanat alatt zsúfolásig megtelt az intézkedő rendőrökkel. A szomszédok kidugták a fejüket az ajtórésekből. Egy manószerű öregember egyenesen nekipréselődött Zajcev hátának.

– Nem zavarom, elvtárs? – mérgelődött hátrafordulva Zajcev.

– Elvtársak, nincs itt semmi látnivaló! – szólt rájuk Kracskin.

Ekkor azok is azonnal kidugták a fejüket, akik eredetileg a szobájukban akarták átvészelni a rendőrség kiszállását.

Zajcev szemügyre vette a rozoga zárat. A tanúk – a házmester és a házbizalmi – mögötte ácsorogtak. „Tegnap óta nem nyit ajtót!” – recsegte megint a manószerű öreg. Ő hívta ki a rendőrséget. A füstből Szamojlov tűnt elő.

– Felhívtam a szövetkezetet. Baranova nem jelent meg a munkahelyén.

Zajcev bólintott. Martinov a falnak vetette a hátát, lehunyt szemmel állt. „Haza kellett volna küldenem” – gondolta Zajcev. Martinovnak ma nem sok hasznát vette.

– El is mehetett valahová, nem? – vetette fel Szerafimov.

– Ha elment vóna – dohogta egy parasztinges fickó –, aztat mi tudnánk.

– Talán jelenteni szokta maguknak? – nézett gyorsan a szemébe Zajcev. „Hú, hogy kimeresztette a szemét!” – suttogta egy öregasszony. Zajcev úgy tett, mintha nem hallotta volna.

– Már mér szokta volna? – kérdezett vissza sértetten a fickó. – De mi szomszédok csak tudnánk aztat. Mi itten jóba vagyunk egymással. Kérdezzen meg bárkit. Faina Boriszovnát is nagyon becsüljük, még ha zsidó származású is. Rendes, komoly nő az.

„Egy kutya, jujj, odasüss, egy kutya!” – söpört végig a folyosón. A lakók felélénkültek, összesúgva és hüledezve nyitottak utat a fekete hátú németjuhásznak. A leningrádi nyomozásokban tíz éve hírnevet szerzett Treff Ász leszármazottja volt, és ugyanazt a nevet viselte.

A kutya trénere halkan kiadta az utasítást.

A kutya egy pillanatra megdermedt, mintha a szimathoz olyan tökéletes csendre volna szüksége, mint a hallgatódzáshoz, aztán kaparni kezdett.

– Törd be, Martinov! – rendelkezett szűkszavúan Zajcev.

A tréner megmarkolta a kutya nyakörvét.

Martinov a résbe illesztette a rövid feszítővasat, rányomott. A pajszer először lecsúszott az ajtóról, csak egy hosszú tüskét hasított ki belőle.

Martinov mintha most ébredt volna, zavart tekintettel pillantott Zajcevre. Ezúttal ügyesebben támasztotta be a feszítővasat.

A Faina Baranova szobájába vezető ajtó egy utolsót reccsent, és kinyílt. A szájtátik hátul sustorogni és mozgolódni kezdtek.

– Kérem, a szomszédok húzódjanak hátrébb! – rikkantotta Zajcev. – Tanú elvtársak! Ez itt Baranova polgártársnő?

– Ő az! – A házmester buzgón nyújtogatta a nyakát Zajcev válla mögül.

– Köszönöm, elvtárs. Szomszéd polgártársak, fejezzék be a bámészkodást! – szólt ki Zajcev hangosan az ajtón. – Mindenkit ki fogunk egyenként kérdezni.

– Hátra, elvtársak! – Szerafimov ügyesen és határozottan visszanyomta a kíváncsiskodókat az előszobába.

– Szerafimov, menj, foglalkozz a lakókkal – súgta neki kurtán Zajcev. Szerafimov bólintott, kiment, behúzta maga mögött az ajtót.

Zajcev megérezte, hogy kettesben maradt a szobában Faina Baranovával. És úgy határozott, hogy – mielőtt még Kracskin nekilát fekete port pacsmagolni a tárgyakra, Martinov és Szamojlov meg húzgálni kezdik a fiókokat, csapkodni az ajtókat, egyszóval mielőtt még felpörög a szemle – megpróbál képet alkotni magában a tetthelyről. Az első benyomás sokat számít.

A szoba zsúfolt volt, de nagy, két magas ablakkal.

Faina Baranova az egyik ablak előtt ült egy fotelben.

Az egyik keze a párkányra támasztva. A másik lazán pihen a hasán. Jobb kezében egy szál fehér rózsa. A balban tollseprű. A háziasszonyok ilyennel porolják le a tárgyakat.

– A fekete rózsa a bánat jelképe – dünnyögte Martinov. Baranova kezében fehér rózsa volt. De Martinov fején találta a szöget: a halott nőalak fenyegetést és drámaiságot sugárzott. Mögötte vörösen hullámzott a selyemfüggöny. E háttér előtt a nő ruhája még feketébbnek tűnt, a fehér rózsa pedig még vakítóbbnak. A vörös, a fehér és a fekete kontrasztja már-már színpadias volt, még ha valamelyest lágyította is a selyem könnyedsége, a bársony süppedős puhasága és a szirmok üdesége. Az ülő nő testhelyzete olyan természetes volt, hogy az első pillanatban élőnek tűnt. A szeme nyitva volt.

– A szíve lehetett – biccentett Kracskin, a brigád legidősebb tagja. – Friss levegőt akart szippantani, de már késő volt.

– Ne magadból indulj ki, Kracskin. Ez a nő még nem öreg.

Kracskin megvonta csontos vállát.

– Nem öreg, de nem is egészen fiatal. Benne van a pakliban.

– Hívd a szállítókat, Martinov.

Martinov kilépett az előszobába telefonálni, hogy elvihetik a holttestet.

Zajcev tűzvörös, keskeny csíkot vett észre a halott nő nyakán.

– Ne álmodozzatok, nincs még fájront.

Egy ujjal félrehúzta a fehér gallért, és odaintette Kracskint – a nyakon körbefutott az éles körvonalú, vágottnak tűnő seb.

– Mérget vennék rá, hogy a férj az – vágta rá Szamojlov.

– Na igen, de erre egy nő éppúgy képes, mint egy férfi. Még egy kamasz gyereket vagy egy öreget sem zárhatunk ki – jegyezte meg a rutinos Kracskin, és nekiállt felállítani a tripodot. – De a legvalószínűbb a férj vagy az élettárs, ezt mondja a statisztika. A statisztika meg nagy úr. Vászja – váltott gyorsan témát –, magyarázd meg a főnökségnek, hogy az egészségi állapotomban már nem cipelhet nagy súlyt az ember. Kell egy fotós a brigádba.

Kracskin ezt folyamatosan emlegette, és elvben igaz is volt – a bűnügyi rendőrségen nem volt elég alkalmazott. De gyakorlatilag mégsem volt igaz. Amikor Zajcev a brigád tagja lett, Kracskin így mutatkozott be neki: „Kracskin vagyok, öreg, hipochonder és mizantróp.” És úgy megszorította Zajcev kezét, hogy annak belereccsentek az ujjai.

Kracskin a magasba emelte a villanólámpát.

– Szamojlov, egy húrt keress, vagy valami ilyesmit – rendelkezett Zajcev. És amikor észrevette, hogy Martinov visszaért, gyorsan karcos üvegű karórájára nézett, és diktálni kezdett: – A holttestre hat óra negyvennyolc perckor találtunk rá…

Szamojlov zajosan huzigálta a fiókokat: komód, toalett-asztalka, szekrény.

– Baranova polgártársnőt megfojtották – közölte Zajcev gépiesen.

A villanó pukkant egyet, és egy pillanatra fénybe borította a szobát.

Azonban húrt nem találtak.

„Nem is egészen fiatal.” Zajcev beleolvasott a dossziéba.

Faina Baranova harmincnégy éves volt. Aztán a kis fényképre pillantott. Merev tekintet, összeszorított ajkak, tipikus igazolványkép. A nő egyedül élt. Egy unokanővére volt Kijevben, más rokonról a szomszédoknak nem volt tudomása. Már megint ezek a szomszédok!

Zajcev távolabb tolta a fényképet, mintha azon igyekezne, hogy a saját szemével lássa Faina Baranovát, ne a szomszédokéval.

Ami azt illeti, egyet kellett értenie Kracskinnal: Faina Baranova a korához képest ha nem is öreg, de elég beteges külsejű volt. Az arca kicsit püffedt, a szeme alatt sötét táskák. Bár ki néz ki jól manapság? Pocsék étel, kimerítő munka. Sortól sorig rohangál az ember, hazazötyög, aztán másnap reggel préselheti magát vissza a villamosra, és irány a munkahely. „De a szemöldöke azért ki van szedve!” – állapította meg Zajcev.

És a tollseprű. Ilyen tollseprűvel a bejárónők dolgoznak. Az asszonyok otthon jobban kedvelik a közönséges porrongyot.

Zajcev elsétált az ajtóig, és kikiabált a folyosóra:

– Szerafimov, figyelj már!

Hallgatózott. Jön már. Visszaült a képek elé. Az ajtóban megjelent Szerafimov.

– Szima, meg kell tudni, nem volt-e Baranovának bejárónője. Előfordulhat. Nála dolgozott, másoknak tippeket adott…

– A szomszédok azt mondták, nem tűnt el semmi.

– Ebben a lakásban mindenki mindent tud a többiekről! – mondta Zajcev bosszankodva. – Annak is utána kéne járni, tényleg ennyire összetartó-e ez a szomszédság.

Szerafimov nem felelt.

Zajcev a két ujjával rányomott a becsukott szemére – sárga villanás a halántéka felől. „A vörös rózsa a szerelem jelképe.” Amikor kinyitotta a szemét, a dosszién pedáns kis jegyzetlap hevert. Szerafimov mellette ácsorgott. A lap tetején formás, iskolás betűkkel az állt: „Nyilatkozat”.

– Elég volt, Szima, a nyilatkozatokat hagyjuk holnapra, most menjünk aludni – mondta Zajcev feltápászkodva. A szék megreccsent alatta. – Valahogy olyan nyűtt vagyok mostanában. Nem igazán fog az agyam.

– Ez a felmondólevelem.

– Micsoda? – Zajcev szeme kikerekedett: „saját elhatározásomból…” Visszanézett Szerafimovra.

– Viccelsz?

Szerafimovban – teljes összhangban a nevével – volt valami éteri. A kék szem és a piruló arcbőr ugyanakkor félrevezetőnek bizonyult. Szerafimovot öt éve helyezték át a brigádba, Leningrád sötét utcáin akkor még ropogtak a fegyverek, mindenütt banditák tanyáztak. Szerafimov akkor sem ódzkodott posztra állni és kitenni magát a haramiák golyóinak.

Zajcev elolvasta a felmondólevelet. Az asztalra dobta a papírlapot.

– Úgy látom, egy kicsit túlhajtottad magad, Szima. Van ez így. Minek ilyenkor rögtön iratokat firkálni? Fogd, vidd innen. Menj, aludd ki magad. Én ezt nem is láttam.

De Szerafimov megszorította a karját.

– Vászja, ez komoly.

Zajcev még harmincéves sem volt. Akárcsak a bűnügyi állomány többsége. De egy ilyen helyzetben két-három év annyit számított, mint másoknál tíz. Zajcev „az a bizonyos” Vaszilij Zajcev nyomozó volt. És csak a saját brigádjának volt még mindig Vászja.

– Szima, nincs elég emberünk. Martiska éjszakai posztolás után támolyog be helyszínelni, Kracskin fényképez, ahelyett, hogy a szomszédokat hallgatná ki, te meg ki akarsz lépni?

Szerafimov tekintete meglepte.

– Ez most komoly – mondta halkan.

Zajcev ránézett: úgy tűnik, tényleg.

– Ülj csak le, Szima. Ülj le.

Zajcev becsukta az iroda ajtaját, lenyesve a folyosóról besettenkedő cigarettafüst kékes csápjait.

Szerafimov lehuppant az ördögbőr díványra. Zajcev a párkányra ült le. Az ablak tárva-nyitva volt. Hallatszott, ahogy a hullámok ütemesen verik a parti gránitot.

A Fontanka folyó felől friss levegő és egyben áporodott szag áradt.

– Vászja, ne húzd az időt. Már döntöttem – mondta Szerafimov letörten.

Vékony zakója alatt, az oldalán ott domborodott a pisztolya. Ahogy Szerafimov kinézett – a fürtjei, a szeme, az arca –, a pisztoly játéknak tűnt rajta.

– Döntöttél vagy sem, nem szólok bele, nagyfiú vagy. Csak kíváncsi lettem. Mi akarsz lenni? Villamosszerelő? Irodista? Vagy lett egy csajod, aki könyvelőt akar férjül venni? Csak semmi éjjeli ügyelet, meg bűnöző elemek a képben?

Szerafimov felállt. Odalépett az ablakhoz. Szemével a zárt ajtó felé intett. Zajcev leugrott a párkányról, és behajtotta az ablakot.

– Nem én akarom, elhiheted. A tisztogatásnál ki akarnak szórni.

– Nocsak! – lepődött meg Zajcev. – És ugyan mit kifogásolhat az a bizottság az életrajzodban? Hogy megsebesültél szolgálatban? Hogy a társadat, Govoruskint az életed kockáztatásával hoztad ki a golyózáporból? Hogy mennyit éjszakáztál? Szima, a te életrajzod nyitott könyv. És a bűnügyi rendőrségen az ilyen kollégák aranyat érnek.

– Te könnyen beszélsz! – kiáltotta dühösen Szerafimov.

– Aztán miért? Miért vagyok én más?

– Te sima ügy vagy.

– És te miért nem vagy az?

Ekkor megcsörrent a telefon. Zajcev felvette a kagylót, és intett Szerafimovnak: várjon.

– Zajcev, hallgatom. Írom. Ühüm. Köszönöm.

Ezalatt Szerafimov dühösen bámult kifelé az ablakon.

Zajcev letette a kagylót. Felélénkült.

– Érdekes fordulat. Baranova egyik lakótársa hívott, azt mondja, eszébe jutott valami. Holnap beszélni akar velem.

Belelapozott a mappába:

– Olga Zabotkina. Hm, zenetanár. Ez jó. Az intelligens vénkisasszonyok sokkal jobban megnézik maguknak a szomszédasszonyaikat és azok udvarlóit, mint gondolnánk.

De Szerafimovra nem ragadt át a lelkesedése.

– Hogy én miért nem vagyok sima ügy? Éppen hogy az vagyok. Főleg a származásom.

– Mi a gond vele? – Zajcev mintha már el is felejtette volna, miről beszéltek az imént. A gondolatait most már Olga Zabotkina töltötte be.

A fotópaklit odaütögette az asztallaphoz, hogy elegyengesse a szélét. Aztán bekötötte a dossziét.

– Az apám pap.

– De hát te, Szerafimov, soha nem titkoltad a szovjet hatóságok elől a származásodat. Az adatlapodon becsületesen feltüntetted – Zajcev elsüllyesztette a dossziét a páncélszekrényben –, amikor felvételiztél a rendőrséghez. Drassoljanak csak azok, akiknek titkolnivalójuk van.

– Akkor! Akkor ennek nem volt jelentősége. Most viszont van. Engem ki fognak szórni innen, Vászja. Szégyenszemre. És akkor nemhogy a remizbe nem vesznek fel dolgozni, még száműzhetnek is. A város száz kilométeres körzetén túlra. Mint szovjetellenes elemet. Mint osztályellenséget. De ha most magamtól elmegyek, később senki nem fog rákérdezni. Elmehetek akár eladónak, technikusnak.

Szerafimov félt, hogy könnybe lábadt a szeme. Sajnálta magát. Bántotta az igazságtalanság.

Zajcev viszont továbbra is csak nézett maga elé derűs, hideg tekintettel. Csak éppen a tekintete most inkább volt hideg, mint derűs.

– Elég a picsogásból, Szima.

Tehát látszanak a könnyek. Szerafimov elfordult.

– De hát ez sértő, Vászja – préselte ki magából. – Mi köze ehhez az apámnak?

– Mi vagy te, kisbaba? Akadjanak ki ők. Akik igazságtalanságot tesznek. Na, figyelj – intette le Zajcev –, te csak egyetlen osztályhoz tartozol. A rendőrökéhez. Ennél szovjetebb osztály nincs. És pont.

Zajcev látta, hogy Szerafimovot ezzel nem hatotta meg.

– Hallgass ide, Szima. Támadt egy ötletem. Semmi értelme nem lenne itt a bizottságos elvtársakkal huzakodni. Ők nem tudják, hogy mennek nálunk a dolgok. És nincs időnk elmagyarázni.

Szerafimov reménykedve pillantott rá.

Zajcev újra megnyomta a szemgolyóit. Most nem múlt el tőle a fejfájása.

– Na, szóval… Mindjárt lepötyögök neked egy parancsot. Te, Szerafimov elvtárs, most kiküldetésbe mész.

Zajcev kieszelt valamit.

– Tapasztalatcserére a helyi elvtársakkal. Világos a feladat?

Szerafimov arcára lassan visszatért az angyali pír.

– Igenis.

– Aztán, amikor visszajössz – mi nem tudunk semmiről. Tisztogattak-tisztogattak, és jóccakát. Elment a vonat. Értette, Szerafimov elvtárs?

– Értettem. De hová?

– Mit hová?

– Hová megyek?

Zajcev elgondolkodott.

– Mondjuk, Kijevbe? Azt mondják, csoda klassz város.

– Kijev jó lesz.

Zajcev befűzte a zizegő papírt a Remingtonba, és egy ujjal kopogtatni kezdett a billentyűkön. Zörgősen pattogtak a betűk. A kijevi elvtársaknak szóló levél nem lehetett hosszú. Zajcev tekert egyet a hengeren, kihúzta a papírt, és kacskaringós szignót kanyarított alá.

– Holnap csak az élelmiszerjegyeket intézd, és állíttasd ki magadnak a jegyet. A tisztogatás itt nálunk…

Zajcev előrelapozott az asztali naptárban.

– Igen… tizenegykor lesz. Úgyhogy már reggel nyolckor intézz el mindent, és hajrá.

– De a…

– Arra a tisztogatásra meg majd elmegyek helyetted én. Tisztogassanak csak engem, ha nem férnek a bőrükbe. Az én életutam a lehető legproletárabb. Semmim sincs, csak ami rajtam van.

Szerafimov már nyitotta a száját, de mielőtt még kinyöghetett volna egy köszönömöt, Zajcev összeráncolta a homlokát.

– Megköszönni meg a lányok szokták a virágcsokrot.

És Szerafimov csendben maradt.

– Szívesen elüldögélek én velük helyetted. Pihentetem egy kicsit a lábam. Erről ennyit, nyomás aludni!

2

Zajcev kicsit meglepőnek találta, hogy a hullaházból idetolták a kerekes fémasztalokat. A terem zsongott, a vezetők képeivel díszített, festett falakról, a magas mennyezetről hangok sokasága verődött vissza. Zajcev rájött, hogy ez maga a tisztogatás. A bizottság egy asztal mögött ült. Zajcev meglátta pár más brigádhoz tartozó bajtársát. Megakadt a szeme Koptyelcev széles törzsén. Körülnézett, megkereste a saját embereit. Látta Szamojlovot, Martinovot, az öreg Kracskint, még a keresőkutya trénerét is – neki valahogy nem jutott eszébe a neve. És Szerafimovot is. „Te meg miért nem utaztál el?” – kérdezte tőle. Se Szamojlov, se Martinov, se Szerafimov nem csodálkoztak a fémasztalokon, sem az ádáz fényű, kibírhatatlan lámpán, amely a mennyezetről épp az emberek szemébe tűzött. Kracskin meg amúgy sem csodálkozott soha semmin. Zajcev egyszer csak ledobta a zakóját. Kibújt a nadrágtartójából. És borzadva konstatálta, hogy kapkodva vetkőzik tovább. Ijesztően, hihetetlenül gyorsan és könnyen megy. Már a szaténalsója is a földön hever. Kilépett belőle, lerázta a lábfejéről. És felébredt.

A szobában hűvös reggeli félhomály volt. „A fenébe, csak egy-két órát sikerült aludnom” – gondolta Zajcev. Ez bosszantó. Hirtelen észrevette, hogy a hatalmas, lengedező pókháló a plafonon fémesen csillog. Aztán lassan elkezd lefelé ereszkedni. Még mielőtt a bőréhez ért volna, Zajcev felfogta, hogy a pókháló nem könnyű és ragacsos, hanem pengeéles és szilárd.

És végre teljesen felébredt, hangosan zakatoló szívvel, kezében a gyűrött párnával.

Az ablakba laposan sütött be a nap. Nyilván ez alakult lámpává az álmában. A fény befutotta a fehér, stukkós mennyezetet is: a gipszmélyedésekben megült a por, és ezek az állandó árnyékok csak még kifejezőbbé tették az egykori luxus maradványait. Zajcev szobájában másféle luxus nem volt.

Zajcev kinyújtotta a kezét, a hokedlin kitapogatta a gyűrött doboz cigarettát, kihúzott belőle egy szálat, a dobozon megütögette, lefújta róla a dohányt, a szájába tolta. Aztán rögtön ki is vette. Eszébe jutott, hogy tegnap elhatározta, leszokik. Nyáron mindig olyan könnyen kel. Zajcev ledobta magáról a takarót.

A verebek ricsajoztak. A leningrádi nyári reggel már teljes gőzzel zakatolt. Végigdübörgött az utcákon, hangok sokaságán tülkölt. A vekkeróra fekete mutatói fordított V betűt formáltak. Az előszobában szólt a rádió.

Zajcev kihúzta a komód fiókját. Felöltözött. A megkezdett doboz cigit gyorsan berúgta a komód alá – kidobni kár lenne, de ne legyen szem előtt. Kirántott egy másik fiókot. Pása pedánsan kis tornyot épített a visszajáróból a fel nem használt élelmiszerjegyekre. Barna papírba göngyölve ott hevert a tegnapi bevásárlása eredménye is. Zajcev zizegve kihajtogatta, megnézte: tea, kávé, cukor. Egy szürkés konyharuhában fekete kenyértégla. Ebben az egész nagy-nagy társbérletben, az egész lépcsőházban, az egész udvarban, és a kapun túl lévő belső udvaros házban is – melyet, ha a szóbeszédnek hinni lehet, a forradalom előtt a tulajdonosa, a híres táncdalénekesnő, Vjalceva lakott, most meg az egyszerű dolgozó nép – ő mindenkinek csak Pása néni volt. Esetleg Páska. Ez az öregecske, nagydarab nőszemély, kötényén hatalmas övcsattal, nyáron és ősszel a szúrós seprűjét lóbálta reggelenként, télen és tavasszal meg havat lapátolt, homokot szórt az udvaron. Pása, amikor nem állami szolgálatban szorgoskodott, a varrógépét hajtotta, oszloplábai alatt ütemesen járt a Singer feliratú szögletes fémpedál. No meg ő vezette Zajcev szikár agglegényháztartását.

A leningrádi bűnügyi rendőrség nyomozójának még erre a szűkös magánéletre sem jutott ideje. Zajcev Pására bízta a pénzét és a jegyeit, Pása pedig a komód fiókjába rakosgatta a szerzeményeket. A másik fiókban Zajcev egész nyári ruhatára volt. A harmadikban, a legalsóban az egész téli. Csak kényelmi okokból adta le a kulcsát Pásának. Zajcevtől semmit nem lehetett volna lopni, kivéve egy vassúlyzót az egyik sarokban, és egy kopott fotelt a másikban. A fotelből hullott a szúrós lószőr. Ebben a házban szegény kisemberek éltek. De a súlyzó és a fotel láttán még ők sem estek volna kísértésbe. Zajcevnek ez így tökéletesen megfelelt.

A konyhában, ahol tíz tűzhely és tíz különböző asztal állt, Zajcev kávét főzött magának. Levágott egy vastag szeletet a kenyérből, megcukrozta.

– Zajcev elvtárs, hát miért nem szerzel már egy feleséget? Kenyéren és vízen élsz! – A Katyka nevű szomszédasszony lecsapta a serpenyőjét a tűzhelyre, és beledobott egy darabka vajat. A hajcsavaróit sifonkendő takarta. Katyka nem szeretett „rendetlenül” mutatkozni a szomszédjai előtt: intelligens hölgy volt, könyvelő a Krupszkaja-gyárban.

– Jó reggelt kívánok, Katyerina Jegorovna.

Tojás sercegett a vajon. A szobában Katyka férje és főiskolás lánya várta az ételt. A lány arra készült, hogy a családi gyökerektől eltávolodva igazi arisztokratává, fogtechnikussá váljon.

– De hát mi kell a lányoknak? Nem púpos a vőlegény, nem is görbe, lakrésze is van, jövedelme is, tiszti igazolványa is, mi kell még?

– Szép napot kívánok, Katyerina Jegorovna.

Jól bejáratott reggeli rituálé volt ez, amelyben mindkét fél tartotta magát egykor választott szerepéhez. Katyka önzetlenül játszotta a magáét – a diáklánynak már volt vőlegénye.

Zajcev Katyka esetében leginkább azon értetlenkedett: ugyan hogyan találnak ezek az emberek házastársat? Mert például valaki ebben a hústoronyban ismerte fel az ő egyetlenjét. Hiszen a férje csakugyan Katyerina Jegorovnát választotta. Felfoghatatlan, lamentált Zajcev a kenyerét rágcsálva. Elhatározásra jutnak. Megesküsznek. Gázfőzőt, matracokat, később meg gyerekágyakat meg babakocsikat hurcolnak be a szobába. Fészket raknak. Az átlagember életének ez a része Zajcev számára elképzelhetetlennek tűnt. Meg ezek a rítusok. Táncolni menni. Aztán a férfizakó, amelyet kötelező jelleggel terítenek a keskeny lányvállakra, díszletnek pedig a Néva véget nem érő rakpartjai… Versek, virágok… Zajcev összeráncolta a homlokát. Lesöpörte magáról a kenyérmorzsákat, és egy kortyra lehúzta a maradék kávét.

– Mi az, Zajcev elvtárs, kihűlt a teája? – érdeklődött rögvest a Palics nevű lakótárs, aki akkor lépett be a konyhába. – Én tegnap váltottam ki. Csupa gyom. Nézem, milyen, hát mit bele nem kevertek… Úgy húsz százaléka tea.

Palics úgy mondta, „szházalék”. Nem is várta, hogy a másik is megszólaljon. Néha gyanús volt, hogy a családja direkt kiküldi a konyhába, mert már cseng a fülük a sok szövegtől.

– Csupa lapulevél, nem tea.

– Én kávézom – felelte Zajcev.

Abban a világban, ahol Faina Baranovát megölték – hidegvérrel, értelmetlenül és kegyetlenül –, nem volt helye virágcsokornak és táncmulatságnak. Az agyában erre egyszerűen nem jutott szabad szoba.

Zajcevet teljesen beszippantotta Faina Baranova különös ügye.

A szomszédok már összegyűltek az előszobában, sorban álltak a fürdőszoba előtt, kezükben törülköző és szappan. Zajcev becsapta maga mögött az ajtót, és kisietett a Mojka rakpartjára.

Pása már söpört itt ma a kemény seprűjével, a földön látszottak az íves csíkok. Füvet már rég nem telepített senki a ház elé.

Az Izsák térre érve Zajcev meglátta, hogy akkor fordul be a villamos, megszaporázta a lépteit, menet közben felugrott rá, és ott maradt a fellépőn, kapaszkodva. A villamos robogott vele a meseszép városban, amelyben az emberek többsége rút, igénytelen, szűkös életet élt. Közös konyhákban acsarogtak egymásra, füstben, bűzben, felfordulásban pihenték ki nyomasztó, fárasztó munkanapjukat, órákig álltak sorba némi ócska eleségért, amit „élelmiszernek” gúnyoltak, kínkeservesen spóroltak egy pár cipőre, alacsony fizetésükre állami kölcsönt vettek fel, véget nem érő pártgyűléseken meresztették a szemüket. De a reggel így is remekül állt Leningrádnak. A fény beragyogta a tűtornyokat és az ablakokat.

A leghosszabb és legrendezetlenebb sor – ezen a korai órán is, amikor még minden üzlet zárva van – az italbolt előtt kanyargott. Gyűrött arcok billegtek ki belőle. E sor láttán Zajcev önkéntelenül felidézte az alkoholra használt régies kifejezést: „zöld kígyó”. Az Október 25-e sugárútnál leugrott.

3

A bejárati ajtóra csavarozott kis réztáblát – „F. Baranova” – még nem vették le. Egy papírdarab volt mellétűzve, rajta kézírással: „két rövid”. Az ajtó tarka volt a különböző táblácskáktól, amelyeken a sok lakó neve állt, a csengetésre vonatkozó megjegyzések társaságában. A maga módján minden tábla kifejezte birtokosa jellemét. Így együtt színes elegyet alkottak.

Zabotkina nevét olajfestékkel írták fel egy kis szögletes pozdorjalapra. Zajcev az utasítást követve megnyomta a csengő gombját. Két hosszú, egy rövid. És eszébe jutott egy vicces kérdés: elárulná a zenetanárnő, miért ennyi, és miért nem valami bonyolultabb zenemű?

Zabotkina maga nyitott ajtót.

– Maga az elvtárs a rendőrségtől? – kérdezte félelemmel vegyes áhítattal a hangjában.

Zajcev inkább nem kezdett viccelődni.

Zabotkina külsőre egy nagy, halvány, hűvös körtére hajazott. Némileg borzas haját feltűzve hordta. Kerek szemüvege mögött halszem lapult. Zajcev megjegyezte magában, hogy kissé mintha Krupszkaja elvtársnőre emlékeztetne.

– Zajcev nyomozó vagyok.

– Jöjjön be, elvtárs. – Zabotkina hangja halk és hűvös volt, mint ő maga.

Zajcev rögtön rájött, melyik Zabotkina szobája. A Für Elise botladozó dallama belengte a sötét előszoba-folyosót, egész az ajtóig. Zabotkina elvtársnő betessékelte Zajcevet az előszobába, ahol egyre csak nyekergett-botladozott Elise, és rejtélyesen suttogva hozzátette:

– Mindjárt tudtam, hogy maga az!

Baranova szobájának ajtaján tegnap este óta barna, zsinóros pecsét éktelenkedett. Zajcev elfordította a fejét.

Zabotkina szobájának nagy részét egy pianínó foglalta el. Egy kínzóeszköz. Az aktuális áldozat úgy tízévesnek tűnt. A kislány szétterpesztette az ujjait. Rövidre nyírt hajából valahogy, a fizika törvényeinek ellentmondva, nem pottyant ki a hatalmas masni.

– Válja, engedd le a könyököd! – szólt rá kurtán a tanárnő, és közben megszeppenten pillantott a nyomozóra. Zajcev intett neki: semmi gond.

Körülnézett, hova is ülhetne le. Zabotkina gyorsan lekapott a heverőről egy hosszúkás párnát. Zajcev leült, és ekkor jött rá, hogy ez nem is heverő, hanem egy szőnyeggel leterített láda. Egy másik szőnyeg a falat takarta felette.

A kislány melléütött, megrázta a fejét, aztán újra nekifutott a vontatott ütemeknek. Ezektől a csöpögésszerű hangoktól Zajcevnek az a benyomása támadt, hogy odakint nem is nyári reggel van, hanem őszi este. A halántéka máris elnehezedett. A tanárnő halk megjegyzésekkel kísérte a produkciót.

Az áldozat végül zajosan hátratolta a székét, és nekiállt elpakolni a kottáit egy piros mappába, amely nyikorgó kulccsal záródott.

– Na, most már készen állok a beszélgetésre – mondta Zabotkina, változatlanul hűvös és kifejezéstelen hangon. Leült a forgószékre, háttal a hangszernek, és nagy fehér kezeit összefonva a térdére ejtette.

Zajcev úgy képzelte, a tenyere hideg és nedves lehet. Mintha az ember valami tengeri herkentyűt nyomkodna.

– Mit szólnak a szomszédok, nem zavarja őket a zene? – kérdezte a nőtől mosolyogva.

– Nem. Mi itt a lakásban nagyon jóban vagyunk egymással – mondta Zabotkina kerek szemüvege mögül pislogva.

„Ezt itt valahogy mindenki feltűnően sokszor bizonygatja” – gondolta Zajcev.

– Mókás kislány ez a Válja. A tanítványai között kik vannak többen, a fiúk vagy a lányok? – kérdezte barátságosan.

Zabotkina zavartan pillantott rá.

– Ezt meg kell néznem a jegyzeteimben – felelte komolyan. Felpattant.

– Ugyan. Hiszen csak kíváncsiskodtam.

Újra elmosolyodott. A tanárnő nem viszonozta a mosolyt. Az arca jóformán pánikot tükrözött.

– Ön felhívott, és azt mondta, hogy eszébe jutott valami fontos – emlékeztette türelmesen Zajcev.

Zabotkina arca máris életre kelt. Most már eszesnek és gyakorlatiasnak tűnt.

– Igen. Vagyis nem most jutott eszembe. Mert ezt kezdettől fogva tudtam. Csak maguk nem úgy fogalmazták meg a kérdést.

– Milyen kérdést?

– A kollégája azt kérdezte, eltűnt-e valami. Az a vörös szemű.

„Martinov – nyugtázta rögtön Zajcev. – Nem kellett volna elrángatnom a kiszállásra.”

– És eltűnt?

– Nem! – tiltakozott gyorsan Zabotkina. – Azt hiszem, nem. Amennyire tudom, nem.

– Jól ismeri Baranova szobájának berendezését?

– Úgy vélem, igen. Faina igazán jólelkű… volt. Szívesen tartott teadélutánt a szobájában. És szeretett csak úgy elbeszélgetni. A kézimunka mellett.

– Kézimunkázott?

– Nem ő. Én kézimunkázom. De csak néha. Pihenésképpen… – A tanárnő megint riadtan nézett. Mintha úgy érezte volna, újra benne van a pácban.

– Miért találta úgy, hogy a kérdést másképp kellett volna megfogalmazni? – kormányozta vissza Zajcev óvatosan a simább terepre.

– Nem arról van szó, mi tűnt el. Mi került elő! – Zabotkina most kissé el is pirult.

– Hogy érti ezt?

– Faina egészen nyugodt természetű, hétköznapi ember volt – kezdte látszólag teljesen eltérve a tárgytól. Zajcev nem szakította félbe. – De ez a függöny. Ez nem volt ott. És a ruha. Fainának ilyen nem volt. És a tollseprű!

– De nem vehetett ilyeneket? – vetette fel Zajcev. – Amikor ön nem látta.

– Nem! – Zabotkina szinte kiáltott. – Megbocsásson, de nem. Ilyeneket soha nem vett volna! Faina nem szerette a harsány dolgokat.

– Ajándékba is kaphatta őket, nem gondolja? Az emberek nem mindig ismerik a megajándékozott ízlését. Talán a munkatársaitól kapta őket. Ez előfordulhatott?

Zabotkina merészen Zajcev szemébe nézett, és szinte kihívóan kijelentette:

– Soha be nem vitte volna őket az otthonába.

– Értem – bólintott határozottan Zajcev.

„Nagyon is elképzelhető, hogy igaza van. Csakhogy akkor ez egy totális agyrém” – gondolta.

Zabotkina váratlanul felélénkült.

– Szerintem meg kellene kérdezni Grisa bácsit.

– És az ki?

– A szomszédunk, Grigorij Mihajlovics Okunyov. Nagyon rendes ember.

„Ühüm, és a lakók is mind jóban vannak egymással” – gondolta Zajcev.

– Ő minden lakónak segít! – Zabotkina mintha meghallotta volna a gondolatait.

Ez a szokatlanul összetartó lakóközösség most már határozottan nem tetszett Zajcevnek.

– Fainának ő segített volna feltenni a függönyt.

– Hogyhogy, ő maga nem tudta volna feltenni? – adta alá a lovat Zajcev.

– Dehogy! Ő már attól is szédült, ha fel kellett állnia egy hokedlire! Ez egészen biztos, elhiheti! Az ablak meg, nézze, milyen magas itt nálunk. Ha ablakot mosnánk, ide nem is hokedli kellene, hanem a létra a padlásról. Hát még, ha fel kell nyúlnunk a karnisig.

– Köszönöm ezt a megfigyelést. Látom már, újra meg kell majd önöket látogatnom, hogy elbeszélgethessek ezzel az önök Grigorij Mihajlovicsával, ha hazaért a munkából.

– De hiszen ő nyugdíjas! – derült fel Zabotkina. – Ide hordanak neki mindenféle dolgot megszerelni. Arany keze van. Jöjjön, máris bemutatom magának. – Zabotkina meglepő ügyességgel pattant fel. – Menjünk! Csak beszéljen vele hangosan. Kicsit süket.

„Akkor legalább egy embert tényleg nem zavar Zabotkina muzsikája – jegyezte meg magában Zajcev. – Ezért olyan szívélyes a viszonyuk.”

Okunyov a folyosó legvégén lakott. Szűk, egyablakos szobácskája volt, melyet egy jóval nagyobból választottak le; a mennyezeti stukkókat kettévágta a szomszédok közfala. A mindenhol felhalmozott fémkacatoktól Okunyov szobája még kisebbnek tűnt, Zajcev eleinte észre sem vette benne a házigazdát. Amikor meglátta, ráismert a manószerű öregre.

– Mi az? – kérdezett vissza Okunyov, nem a szemébe nézve, hanem a szájára.

„Ez tényleg süket!” – állapította meg Zajcev. Az öreg nem tehetett arról, hogy tegnap végig láb alatt volt: nem is hallotta, hogy el akarják zavarni.

Zabotkinával felváltva kiabálva kiszedték belőle, hogy Baranovánál ő nem tett fel semmiféle függönyt, az viszont előfordult, hogy meg kellett forrasztania a gázfőzőt. És volt olyan is, hogy a vasalójára csavarozott új fogantyút. De függönyt, nem, azt nem tett fel.

– Milyen függöny volt Faina Baranova szobájában? – kérdezte Zajcev. És pontosított: – Mármint azelőtt.

– Plüss – vágta rá Zabotkina.

– Barna – mondta Okunyov.

– Barna – bólintott Zabotkina.

Akkor Okunyov megerősítette:

– Plüss.

– Világos – zárta le a témát Zajcev.

Bár ettől még nem lett világosabb semmi.

4

A tisztogatás előtt épphogy át tudta futni Baranova aktáját. A szobában, a holmijai között nem volt barna függöny. Se plüss, se barna, semmilyen.

Vajon az vitte el, aki a vörös függönyt feltette? Az az ember volt, aki megölte Baranovát?

Zajcev az asztalon hagyta az aktát és a fotókat, kapkodva felvette a zakóját, és elsietett tisztulni.

A nagyteremben az asztalt vörös terítő borította. Zajcev ült, és szórakozottan bámulta rajta a kopásfoltokat.

A terítő egy régi függönyből készült, amely egykor egy színházban lóghatott, és most a forradalmiságot volt hivatott képviselni. De a harci hév valahogy nem jött össze. A földig lógó terítővel fedett hosszú asztal összképe koporsóra emlékeztetett. A bizottság tagjait osztályszempontok alapján választották ki, vagyis átlagos, szegény leningrádiak voltak. Pocsék ételt ettek és pocsék körülmények között laktak, mindezt le lehetett olvasni szürkés-zöldes, nyűtt arcukról. A bizottság tagjai, a fényes nappal ki tudja, milyen megfontolásból felkapcsolt mennyezeti villanylámpa sápatag fényében, koporsó-asztaluk mögött, szinte már vámpírokra hasonlítottak. Már ha nem ijedtség ült volna ki mind a hat arcra. Zajcev meg is sajnálta őket.

Szerencsétlen szovjet egerek, akik még így is féltek azoktól, akiket tisztogatni jöttek – a rendőröktől. És azoktól is, akik ezt a tisztogatást megrendezték. Az OGPU tisztje az asztal legszélén ült, borotvált feje zordan csillogott. Az orra szinte belelógott a szájába. Kék tetejű tányérsapkája előtte feküdt az asztalon. A vörös csillag a terem felé nézett, a közönségre. Mint amolyan mindent látó Vij.

Zajcev egy előretolt széken ült. A tisztogatásra összetereltek mindenkit, aki csak élt és mozgott, a nyomozóktól a gépírólányokig. Csak az ügyeleteseknek hagytak nyugtot. Valakinek azért a telefont is fel kellett vennie.

A lányoknak kíváncsi tekintetük és kölniillatuk volt. Mindenki más hangtalanul dühöngött. Odakint temérdek munka várta őket. A nagyváros nem lassított csak úgy az alkalom kedvéért. Élte az életét, vagyis lopott, rabolt, eldobálta a csecsemőket (jó esetben nem a Főcsatornába, csak a lépcsőházba), lenyúlta a közös kasszát, halálra gázolta a gyalogosokat, fosztogatta a köztulajdont, részegeskedett, késelt, üvegekkel csapta kupán felebarátait, verte az asszonyt, leugrált a leningrádi hidakról. És gyilkolt is.

Ott várakoztak a bizonyítékok, tanúk, jegyzőkönyvek, helyszíni fotók, ujjlenyomatok.

Mindenki alig várta, hogy kiszabaduljon innen.

– Vágjanak bele, elvtársak! – rendelkezett az OGPU-s tiszt.

„Nézzenek oda, mint a vasúti sínek!” – gondolta Zajcev. A vendég gallérján a csíkok magas rangról árulkodtak.

Zajcev arca kifejezéstelen volt.

Az egyik bizottsági tag tétován a vizeskancsó felé nyúlt, hosszan csorgatta a vizet egy elszürkült pohárba, sokáig ivott, és közben zavartan pislogott egyenként a társaira.

A csend érezhetően elhúzódott.

– Joguk van kérdezni. Kezdjék! – nógatta őket a GPU-s.

Az asztal mögött valaki a torkát köszörülte. Köhintett, krákogott. A többiek reménykedve rápillantottak. De a férfi több hangot nem adott ki. Elővett egy használt zsebkendőt, és megtörölte vele a száját. Aztán újra a nagy, kornyadozó fikuszt kezdte el bámulni, melyet erre az alkalomra hoztak át a könyvelésről, és az asztal mellé állítottak.

Maga a fikusz a régen mosott, poros-füstös ablak felé bólingatott.

„De itt, észak felé, a kis nyár, mint egy torz déli tél, olyan”2 – gondolta Zajcev. A fikusz minden bizonnyal hidegsokkot kapott.

Zajcev megpróbált testhelyzetet változtatni, de akkorát jajdult és reccsent alatta a szék, hogy utána a csend még mélyebb lett.

– Zajcev, maga álljon fel. Álljon fel! Mutasson tiszteletet az eljárás iránt.

A csíkok és a tányérsapka tulajdonosa lendületesen végighúzta kezét a levegőben, mintha egy tátongó örvényre mutatna.

A szék búcsúzóul nyekkent egyet. Zajcev megkönnyebbülten felállt, úgy érezte, ezer tű fúródik a lábába.

Így jól látott mindenkit a teremben. Az arcokon a feszültséget fokozatosan felváltotta az álmos bambulás. A gyűlések többnyire annyi ideig tartották izgalomban az embereket, mint a leningrádi eső.

– Elvtárs, mondja a nevét! – szepegte végül valaki a háta mögött.

Zajcev hátrafordult.

– A terem felé fordulva mondja! – csattant fel nyomban egy magas, rátarti hang a fikusz alól. A GPU-s megszokta, hogy a tisztogatáson az emberek tették-vették magukat, izzadtak, habogtak. Nem tetszett neki ez a fiatalember, a szánhúzó kutyákéra emlékeztető kék szemével. Ez a szempár egyenesen, nyíltan meredt maga elé. Azt üzente: nincs mit titkolnom, olyan vagyok, mint egy nyitott könyv. Eközben maga a fiatalember valahogy lemerült a mélybe, mint egy hal, a GPU-s ezt ösztönösen megérezte.

„Majd letöröm én a szarvadat!” – gondolta.

– Zajcev, Vaszilij.

– Hangosabban! – követelte a GPU-s. Kezdte bosszantani a megszeppent bizottság – szolgalelkű bagázs. – Látja, én nem szégyenkezem, hangosan bemutatkozom a nép színe előtt: Sarov, Nyikolaj Davidovics! – mutatott magára.

– Nagyon örvendek. Zajcev! Vaszilij! – mennydörögte a bariton úgy, hogy még a mennyezet is visszhangozta.

– Most már jobb, Zajcev polgártárs.

Megvolt az alaphang. A tisztogatás résztvevői láthatóan felélénkültek.

– Születési ideje?

Zajcev megmondta.

– Hangosabban beszéljen! – követelte újra Sarov elvtárs. A bizottságban ülő alárendeltjeire már nem is számított (szolgalelkűek). Már megint neki kellett mindent kézben tartani.

– Elvtársak! – bődült fel Zajcev. – Van, aki nem hall engem jól? Egyenesen a fülébe is mondhatom.

Semmi nevetséges nem volt ebben a megjegyzésben, de a teremben többen halkan felkacagtak, elmosolyodtak. Zajcev megértette ezt a derűt. Ezek az emberek évek hosszú során át együtt őrködtek, szembenéztek a banditák késeivel, temették elesett bajtársaikat. Itt senki sem adja fel az övéit. Senki kedvéért. És ez a GPU-s pondró tudta ezt. Zajcev viszolygott ezektől a kipipálni való procedúráktól: meghallgattuk, határozatot hoztunk, tisztogattunk, a végére jártunk. Csupa időpazarlás.

Csak fiatal arcokat látott maga előtt. Harminc alattiakat.

Nem a viccén nevettek. Rávicsorítottak a hívatlan vendégre. És ő fogta az adást.

– Zajcev, válaszolj előírás szerint! Különben bohóc leszel a fontankai cirkuszban, nem rendőr a szovjet rendőrségen!

– De mi volt a kérdés?

A közönséget azonnal magával ragadta a párviadal heve, érdeklődve, kárörömmel néztek. Sarov beletúrt a papírhalomba, kihúzott egy lapot. „A személyi anyagomból van” – gondolta Zajcev. Ezt a kérdőívet saját kezűleg töltötte ki annak idején, lendületes aláírást biggyesztett az aljára.

– No, és Szerafimov elvtárs miért nem jelent meg?

– Szolgálati úton van.

– Tegnap még nem volt szolgálati úton, ma meg már igen? Jól értem? – csapott le rá Sarov rögtön.

„Vajon Sarov-e valójában? – tanakodott Zajcev. – Ez inkább mozgalmi álnévre hajaz.”

– Ilyen a munkánk! – jelentette ki határozottan Zajcev.

Most majd fel kell mondania a kérdőív tartalmát, és ennyi a tisztogatás. Nem túl meglepő, hogy a hekusok tűkön ülnek – nyilván égnek a vágytól, hogy megismerjék Zajcev életrajzát.

– Származása?

– Proletár családból származom! – felelte Zajcev határozottan.

– Apja neve?

– Apám ismeretlen. Anyám mosónő. Anna Zajceva. Anyámról tudok mesélni.

– Szóval ismeretlen? – villant a borotvált fej. Sarov a dosszié fölé görnyedt.

„Rád fér egy új szemüveg” – gondolta Zajcev maliciózusan.

És akkor észrevette, hogy a dosszié, amelyből a másik kihúzta azt a lapot, nem a sárga papírmappa volt Zajcev személyi anyagával, hanem egy minőségi bőr iratgyűjtő. Ez nagyon nem tetszett Zajcevnek.

– Hát, nekünk erről más adataink vannak – mondta hatáskeltő hangsúllyal Sarov elvtárs. – Az egyházi anyakönyvben van egy jól olvasható bejegyzés. Anna Zajceva házasságot kötött Pjotr Szergejevics Danyilov kereskedővel. Petrográd, 1908.

Zajcev arca meg se rezzent. El sem felhősödött.

– Apuskám felcsinálta anyuskámat, aztán elhagyta. Ne kerteljünk: anyám csak úgy bekapta a legyet. Hogy apám ki volt, az sajnálatosan a múlt ködébe vész.

– De itt az áll: Anna Zajceva…

– Már elnézést, de Anna Zajcevából Petrográdban annyi van, mint a szemét. Mire céloz?

Sarov ernyedten felsóhajtott. De a hangja nem változott semmit – éles volt, parancsoló.

Zajcevnek váratlanul bevillant a pókháló a reggeli álomból. És rögtön utána a gyerekkori átokűző mondóka: „Hess-hess-hess, oda az éjjel, oda az álom.”

– Nem célozgatok én, Zajcev elvtárs. Egyenesen fogalmazok. Maga félrevezette a szovjet rendőrséget és a szovjet népet.

A mondat vége beleveszett egy harsány, recsegős vihogásba.

Mindenki a párkány felé fordult. A vihogó egy idősödő, nagy fenekű asszonyság volt, szoknyája alól kivillanó, bakancsos oszloplábakkal.

– Jaj, nem bírom! – krákogta.

Zajcev remélte, hogy az arca nem árul el semmit.

– Polgártársnő, maga… Polgártársnő! – méltatlankodott a GPU-s. – Helyi dolgozó? Ha az, akkor viselkedjen tisztelettudóan, ha nem, hagyja el a termet!

Ez legalább olyan hatásos volt, mintha egy rinocérosz páncélos hátsóját bökdöste volna.

Pása tudott bánni az erősebb nemmel. A Fonarnij köz minden részegese félte az öklét. Kivörösödött arcát beletörölte a kardigánja aljába.

– De hisz én még tanú is vagyok. Mit szól? Ismertem a maga Nyurkáját.

– Nem az én Nyurkámat, hanem az említett Anna Zajceva polgártársnőt. Ismerte őt?

Hirtelen málnapiros pettyek gyúltak ki Sarov arcán. Rövid nyaka gyorsan vörösödött. „Az ilyeneket szokta megütni a guta, aztán szevasz, tavasz!” – jegyezte meg magában csak úgy mellesleg Zajcev.

– Fogalmazzon az előírás szerint, polgártársnő! Nem a piacon van. Neve, beosztása?

A GPU-s a papír fölé emelte „Rondo” töltőtollát. Írni készült.

– Nem akarok én elbújni. Praszkovja Lukina. A beosztásom házmester.

Sarov elvtárs még egy szót sem tudott lejegyezni, Pása már ismét felpörgött:

– Na, szóval. Nyurka Zajceva nem akármilyen hölgyemény volt. Már megbocsásson, rendőr elvtárs. Maga szovjet ember, talán nem is érti ezt. Mert mi volt akkor, annak idején? Hát mit lehetett mosással megkeresni? Hogy ennek itt ki az apja, csak a jóisten tudja. Mert hát Nyurka kikapós nőszemély volt.

Sarovnak ebben a pillanatban meg sem fordult a fejében, hogy Pásának nem kéne a teremben lennie.

– Zajceva prostitúcióból élt? – kérdezte reménykedve.

– Dehogy! – legyintett érdes vörös lapátkezével Pása. – Süket vagy talán? Hiszen mondom, mosónő volt. Mosott. Feketét, fehéret, mindent. Ebből élt. A pasasok meg – azok a lelkének kellettek. Fehérmájú volt a megboldogult!

A GPU-s az asztalra ejtette a tollát, paca fröccsent. Pár csepp a tányérsapka világoskék tetejére repült. Ez még jobban felbőszítette Sarovot.

– Elég! – visította.

„Szélütés. Vagy infarktus.” – vélte Zajcev.

– Maga, polgártársnő… Maga, polgártársnő… itt kulturáltan fejezze ki magát!

Az emberek a teremben már leplezetlenül röhögtek. Még a bizottsági tagok riadalma is alábbhagyott: pimasz, cinkos kis mosoly bujkált az arcukon.

– Már hogy kulturáltan? – érdeklődött harsányan Pása.

Újabb derültséghullám.

Zajcev fürkészve nézte Pása arcát. Ő nem nézett rá vissza.

– Na, ne játszd itt nekem a hülyét! – visított fel a GPU-s.

– Megmondom én kulturáltan! – hagyta rá dörmögve Pása, és gyorsan Zajcevre sandított: – Már megbocsásson nekem a rendőr elvtárs.

Széles mellét teleszívta levegővel – ott, ahol a legszélesebb volt, ki is pattant egy gomb az ingén –, és élvezettel kibökte:

– Nyurka Zajceva nem volt más, mint egy…

A közismert, tömör szitokszó csak úgy belefröccsent a levegőbe. A terem rázkódott a mindent elsöprő röhögéstől. Sarov elvtárs bőszen felszökkent, csaknem fellökve a rozoga fikuszt. A bizottság egyik tagja megragadta a csengőt, és dühödten rázni kezdte, rendet követelve. A csengőszó beleolvadt a nevetésbe.

– Abbahagyni! Kifelé! – kiáltozta hasztalanul a GPU-s.

A széksorok között Szamojlov közeledett, akár a zsidó Mózes a kettévált Vörös-tenger medrében. Széles törzsére zakó feszült, úgy tűnt, e nélkül még terebélyesebb lenne. Alkata ellenére Szamojlov ruganyos volt, mint egy macska. Rövid barkója még inkább kihangsúlyozta macskaszerűségét.

– Téged is a bizottság elé idéztetlek! – fuldoklott a GPU-s.

Szamojlov gyorsan felmérte a tekintetével ezt a háborgó tengert, aztán megoldotta a helyzetet, könnyebben is, mint Mózes. Két ujját a szájába dugta. A hangos füttyentésnek ostorcsapásszerű hangja volt. A tenger lecsendesült. Mindenki elnémult.

A bizottságra Szamojlov még csak rá sem pillantott.

– Járj a mese végére, Zajcev. A kettesnek terepre kell mennie. Mohovaja utca. Hulla.

Zajcev egy pillanatig tétovázott. A szemével megkereste Koptyelcevet, kérdőn nézett rá. Az biccentett.

– Induljanak! – rendelkezett hűvösen a bűnügyi csoport parancsnoka.

Azonnal elkezdődött a székhúzogatás. Zajcev leugrott az emelvényről. Nemcsak a kettes brigád lendült mozgásba, hanem mindenki. Az emberek látható megkönnyebbüléssel siettek vissza félbehagyott munkájukhoz.

– Nekünk itt fontosabb dolgaink is vannak! – próbált beavatkozni a GPU-s.

Szamojlov ismét a bűnügyiek parancsnokára, Koptyelcevre sandított. De az épp a lába előtt fürkészett valami sokkal fontosabbat.

– Miket beszél, elvtárs? – mondta túljátszott rosszallással Szamojlov. – Holtan találtak egy szovjet állampolgárt. Mi lehet ennél fontosabb?

– Ez itt Sarov elvtárs. Nyikolaj Davidovics – közölte gyorsan Zajcev.

Koptyelcev nem szólt semmit. Bogyószerű szemei meg sem rebbentek. Zajcev azonban biztos volt benne, hogy amit csak tudni lehet Sarov polgártársról, azt igen hamar tudni is fogják.

– A feladat végrehajtásának akadályozásáért… – futott neki a GPU-s.

De Szamojlovot már nem lehetett megakasztani.

– Miféle akadályozásról beszél? Hiszen a mi feladatunk közös – a szovjet polgárok nyugalmára és munkájára vigyázunk. S ezt a feladatot az állam rótta ránk! – mondta hangosan és nyomatékosan, gesztikulálva, mintha a tenyere élével választaná el egymástól a szavakat. Dörgedelmei visszhangzottak az üres falak között. – Egy szovjet állampolgár hever ott holtan. A bűnöst pedig meg kell találni, s a szovjet törvények értelmében megbüntetni.

Sarov is Koptyelcev felé fordult, védelmet keresve – és ő sem találta a tekintetét. Koptyelcev csak kissé megemelte kövérkés kezét, mintha csitítaná a feleket.

„Ez érdekes” – nyugtázta a pantomim-előadást Zajcev.

A GPU-st vagy Koptyelcev kimért gesztusa, vagy a „szovjet” szó találta el – úgy, mint egy vámpírt a karó. És Szamojlov többször is belédöfött. S csak ezután fordított hátat neki. Sarov egyedül maradt az üres asztal mögött. Megrázkódott, véletlenül megrántotta az abroszt. Tányérsapkája lerepült, és szerencsétlenségére jó messzire gurult, aztán a földre lapult, mint egy palacsinta. Senki nem ment utána.

– Még nem végeztünk. Ezt garantálom neked! – sziszegte Sarov, és nehézkesen kibogozta lábait a hosszú abroszból.

5

Az autó már berregett és rázkódott. A kurta lábú Szamojlov kisietett az útra, és belendítette magát a kocsi belsejébe. Szitkozódva épphogy sikerült elkerülnie, hogy rálépjen a kutyafarokra az ülés előtt. Treff Ász a trénere térdére fektette a pofáját. Szamojlov lehuppant Kracskin mellé.

– Mihaszna banda! – Csak ennyit mondott. – A nyavalyások úgy tesznek, mintha dolgoznának.

A bűnügyi rendőrségen mindenki utálta a GPU-t.

– Mást se csinálnak, csak zavarják az embert a munkában! – fakadt ki Szamojlov. – Ki a tököm itt az osztályellenség? 1930-at írunk! Barmok! – Majd bosszúsan hozzátette: – Végeznék egy kicsit a mi munkánkat, már nem lenne kedvük tisztogatni. Ljoha, te meg alszol, vagy mi? – ordított rá váratlanul a sofőrre. – Gyerünk már!

Az autó ugrott egyet, és kilőtt, kikanyarodott a Gorohovaja utcáról.

– Figyelj már, Vászja – szólalt meg hátul Martinov. – Miért szállt rád ez az ürge, de tényleg? Miféle kereskedő papáról gagyogott?

– Mit nem értesz? Mi ugyan ki sem látszunk a melóból, de ezeknek a parazitáknak most igazából nincs dolga, hát találnak maguknak.

Szamojlov rávágta:

– Aztán ez a rohadék majd odadugja a papírját a vezetőség orra alá: hogy én mennyit melóztam, a lábamat is lejártam! Úgyhogy kérek még egy szobát, vagy emelt élelmiszerjegy-csomagot.

– Ki tudja! – jegyezte Kracskin.

– Ugyan már, Kracskin! Milyen osztályellenségekről lehet szó tizennégy évvel a forradalom után?

Kracskin elfordult, és valahogy túl elmélyülten kezdett kibámulni az ablakon. Látszott, hogy nincs ínyére a téma. Hiszen ő a cári rendszerben is dolgozott már. A petrográdi rendőrség volt nyomozója ideális céltáblája lehetett volna egy tisztogatásnak.

– És tényleg, hol van Szerafimov? – kapott észbe hirtelen Szamojlov.

– Légy olyan jó fej, mássz át az én helyemre! – kérte Zajcev, majd némi nyomakodás és helyezkedés után helyet foglalt Kracskin mellett.

Kracskin valójában nem aggódott túlságosan. Már megszokta, hogy ő a fekete bárány. Vagy legalábbis a fehér holló.

Kracskin már jóval a forradalom előtt hírnevet szerzett magának nyomozóként a petrográdi bűnügyieknél. Mégpedig botrányosat. Csukatott ő le miniszterhelyettest, gárdatisztet, és a birodalom harmadik legnagyobb birtokának úrnőjét. És mosott tisztára gyanúba keveredett egyszerű közembereket, még egészen szegényeket is. A konzervatív sajtó elátkozta, a szalonokban felszisszentek, ha előkerült a neve, és kétszer is elbocsátották. Egyszer azzal a meghagyással, hogy többé nem is léphet állami szolgálatba. Keservesen megfizetett ezért a Robin Hood-i szerepért, a szegények védelmezőjének híréért. Ám a milliónyi életet kerékbe törő forradalom után Kracskinnak ez kapóra jött. A többséggel ellentétben az új életet ugyanabban a minőségben folytatta, ahogy a régiben élt – nyomozóként. 1922-ben névre szóló, gravírozott pisztolyt kapott a munkájáért. És amikor csak a pártszervezet olyan öreg szakikkal akart példálózni, akik az új rendszert szolgálják, és továbbadják tapasztalataikat a szovjet dolgozóknak, Kracskint húzták elő.

Zajcev pedig pontosan vele akarta átbeszélni a Faina Baranova-gyilkosságot.

Gyorsan felvázolta a halott szobájában tett különös felfedezéseket, a függöny és a ruha kalandos történetét.

– Na és? – kérdezte Kracskin, és visszafordult az ablaktól.

– Csak annyi, hogy ez fura. Hogy a gyilkos ott ilyen szépen elrendezze a dolgokat… Bárki más futott volna, ahogy a lába bírja.

– Talán nem először ölt – vélte Kracskin.

– Nem erről van szó. Azt nem értem, minek törte így magát.

– Először is, azt a függönyt maga Baranova is feltehette.

– De a szomszédok azt mondják…

– A balzaci korban lévő nők sok hülyeséget csinálnak, ha a szenvedély hajtja őket – vágott közbe Kracskin. – És persze a ruhát biztos, hogy ő maga vette fel, ez a másik. A csábos frizurát is ő fésülte magának – ez három. Már ha a gyilkos a szeretője volt.

Zajcev elgondolkodott. Igen, ez kézenfekvő.

De mégsem az igazi.

– De a rózsa a kezében! – kiáltott fel. – És az az idétlen tollseprű! És ahogy ült a fotelben. Biztos, hogy nem ő helyezkedett el úgy. Tehát akkor a gyilkos ültette le? De miért? Ez egy agyrém.

– Nem biztos – vetette ellen nyugodtan Kracskin. – Az első a hatáskeltés, a megbánás később jön. Emlékszem, E. alhadnagy betakarta a meggyilkolt szeretőjét a kendőjével, eligazgatta a ruháját.

– Még mindig Baranovával vacakolsz, Vászja? – kíváncsiskodott az ülés túlvégéről Szamojlov.

A keresőkutya trénere eltakarta a szemét, aludt.

– Vagy ott volt az anya, aki megfojtotta a törvénytelen gyerekét, aztán szépen felöltöztette. Még főkötő is volt rajta. Be is pólyálta – folytatta Kracskin. – Ugyanaz a történet. A bánat, és a saját tettünk felett érzett borzadály sok formát ölthet.

Zajcev megcsóválta a fejét.

– De ezek még a cárizmusban voltak! – vetette közbe Martinov.

– Mindenre volt már példa. Vagy valami nagyon hasonlóra – jegyezte meg Kracskin. – Az emberek mindig egyformák. Legyen bár cárizmus vagy szovjethatalom.

– A bűn a múlt csökevénye! – nyilatkoztatta ki Szamojlov. – Mit akarsz? Te, Kracskin, a korod miatt nem jársz Komszomol-gyűlésre. Pedig ott mindent tisztáznak.

Nem volt világos, viccel-e, vagy komolyan beszél.

Kracskin felemelte a kezét, és sorra behajlította az ujjait:

– Szeretnek és gyűlölnek, pénzre vagy zsíros állásra szomjaznak, félnek a lebukástól, zsarolnak valakit, valaki útban van nekik. Ennyi. Az indítékok mindig azonosak.

– Hát, nem is tudom – mondta gúnyos hangsúllyal Zajcev.

– A bűnt a társadalom termeli ki! – jelentette ki a sofőr, miközben élesen bevette a kanyart. Épp csak sikerült elkapnia a dőlő tripodot a lábak előtt.

– Ez a lényeg, Ljoha – helyeselt Zajcev, és komolyan folytatta: – Kracskin, a te pszichológiai realizmusra alapuló módszereid nem felelnek meg mindenkinek. Gondold végig logikusan: ha a mi szovjet társadalmunkra még nem volt példa a világban, akkor a bűnözői is példátlanok, nem igaz? És példátlanok az indítékaik is. Vagy talán manapság csak azokból lesznek bűnözők, akik az új társadalom ellen vannak?

– Még mindig azon agyalsz, minek nyomta a gyilkos a nő kezébe a tollseprűt? – kíváncsiskodott Szamojlov. – Csak egy rossz vicc volt, odarakta, ennyi. Te mit gondolsz, Martiska? Csak gubbasztasz itt némán, mondj valami okosat.

Martinov igyekezett összekapni magát. De semmi nem jutott eszébe.

– Fene se tudja – préselte ki magából.

– Jóságos ég! – bámult ki Kracskin az ablakon. Épp a Nyári kert kerítése mellett zötyögtek. A Gorgó-fejek nem lestek utánuk: a kerítés túloldalán burjánzó, zöld lombok voltak. A hullámokon vidáman táncolt a napfény. Sirályok ék alakú teste metszett a kék égbe.

– Milyen pompás, meseszép város ez – jegyezte meg Kracskin szomorúan. – Nem is értem, hogy képes egyáltalán valaki ölni, lopni, csalni, ha nap mint nap ezt látja maga körül.

Szamojlov akkorát horkantott, hogy a kutya felkapta a fejét.

– Azért a homlokzatokra itt-ott ráférne a festés.

– Megérkeztünk! – vetett véget a tereferének a sofőr.

A kocsi befordult a Mohovajára.

6

Zajcev megint későn ért haza. A víz tükrében a tiszta égbolt látszott. Úgy rémlett, a házak, amelyeknek minden részlete tisztán kivehető volt a langyos éjszakában, csak tettetik az alvást.

A nyitott kisablakon át a házmesternő öblös hangja hallatszott, aki a szerelemről danolászott valamit. A kapun túl a belső udvar látszott a hatalmas nyárfával, ami elég nagy ritkaságnak számított a kútszerű leningrádi udvarokban.

Igaz, egy klasszikus „kútnál” ez az udvar is világosabb és tágasabb volt. Vjalceva, az énekesnő szépen élt. Zajcev elment a főlépcsőház mellett, befordult az udvarra. Vjalceva idejében itt a szegényebbek lakásai voltak, alacsonyabb mennyezettel, keskenyebb lépcsőkkel. Ebben a házrészben lakott Pása, a házmesterlakásban. Mire Zajcev átért az udvar túlsó végére, ő már a refrénnél tartott.

„A krizan-tééémok szirma réég lehullt…” – búgta. A dallam kissé szaggatottnak tetszett a varrógép zakatolásától.

Pása szobácskájának külön bejárata volt. Az ajtó, mint rendesen, tárva-nyitva állt. A szúnyogháló kicsit rezgett a huzattól.

– Á, szép jó estét! – szakította meg az előadást Pása, ahogy meglátta Zajcevet a küszöbön. – A leningrádi rendőrség soha nem alszik.

– Pása, te ma nagyot lódítottál – szólalt meg halkan és hűvösen Zajcev. – Miért csináltad?

„Réég lehullt már…” – A varrógép újra felzakatolt. A tű alól tarka vászon kúszott ki.

– Nem ajánlanám én neked, Pása, hogy félrevezesd a szovjethatalmat.

A zakatolás elhallgatott. Pása elnémult, és csak pislogott.

– Hiszen tudod – mondta Zajcev –, hogy csak azóta lakom ebben a szobában, hogy a gyerekotthonból ide költöztettek. Az anyámat meg csak az irataimból ismerem. Te pedig egyáltalán nem ismerhetted.

Pása megvonta robusztus vállát.

– Ne rángasd a vállad, nem vagy te Vjalceva. Mesélj, miféle komédia volt ez?

– Most mi van? Talán felhúztad az orrod? Nem akartalak én megsérteni! Csak szeretem az igazságosságot.

– Ezért aztán hantázol.

– Azt hiszed, nem láttam, hová akar az a hólyag kilyukadni?

– Mesélj nekem, hogy szereztél te tudomást erről a hólyagról!

– Hogy, hogy nem. Egyszerűen. Klavka mondta, aki a Voznyeszenszkijen sepreget, neki Pahomics a Fontankáról, neki meg Ljuszka a Gorohovajáról. Ljuszka meg a ti faliújságotokon látta.

A leningrádi házmesterek és házmesterasszonyságok olyan bámulatosan összehangolt hálózatot működtettek, hogy Zajcev nem győzött álmélkodni.

– Nos, Pása… Természetesen hálás vagyok, hogy mellém álltál. De többször ebbe ne mássz bele. Nekem nincs titkolnivalóm mások előtt. A mesékre és hazugságokra meg te magad is ráfázhatsz. Világos?

Pása csak somolygott.

– Haha, melléd álltam, mi? Mintha nem tudnék jobb helyet. Amikor megtudtam, hogy tisztogatnak nálatok, már indultam is. Igencsak rosszul járunk, ha téged itten lapátra tesznek. Nekünk itt a házban úgy kell egy saját hekus, mint egy falat kenyér, tudod-e? Ismerem én az összes környékbeli bajkeverőt meg piást. A Fonarnij is itt van egy köpésre. Onnan is idegyűlne a sok semmirekellő. Meg a Szennaja söpredéke is. Így viszont be vannak rezelve. Elkerülik a házunkat. Amíg te nem zupáltál be a hekusokhoz, hetente verték be nálunk az ablakokat. És mi mindent el nem csórtak a nincstelenektől… Melléd állni, no hiszen – vigyorodott el újra. – Nem én mondom ezt, mindenki duruzsolja: kell a saját hekus a háznál.

Zajcevet kissé meghökkentette a szomszédság kendőzetlen biológiai pragmatizmusa. A vadvilág versengésének és együttélési formáinak nagy tudósa, Charles Darwin, ha megérhette volna a bolsevizmus diadalát, bizonyára felhasználta volna ezt a példát a tanulmányaiban.

– Pása, én nem vagyok a ti saját hekusotok. Ha közületek valaki megsérti a törvényt, kivételezés nélkül felelősségre vonjuk. Ez érthető?

Pása megrázta a fejét, mint egy ló, aki szabadulni próbál a hámból.

– El ne felejtsd odaadni a havi élelmiszerjegyeidet! – jegyezte meg békülékenyen.

A varrógép ismét felberregett.

„A krizan-tééémok szirma réég lehullt…” – szállt újra a leningrádi éjszakában.

Zajcev a szobájába érve rátolta a riglit az ajtajára.

Nem gyújtott villanyt. Elég fény jutott a szobába az éjjeli utcáról, a folyóról. Megmarkolta a komód szélét, megemelte. Igyekezett minél zajtalanabbul elmozdítani.

A komód hátlapjáról leválasztotta a ráragasztott vastag borítékot. Kivette belőle az iratokat.

A munkakönyvét azonnal félretette. Ez tiszta ügy volt, hiszen ő maga kapta. A bejegyzéseiért is ő dolgozott meg.

Zajcev sokáig nézte az apró, vastag papíros fényképet. Úgy tűnik, itt az ideje, hogy megváljon tőle. A szíve összeszorult. Vajon bízhat-e a memóriájában, képes lesz-e megőrizni ezt az arcot? És ha egyszer csak úgy alakul, hogy már képtelen lesz felidézni? Ebbe beleborzongott. Nem kéne tűzre vetnie? No, és ha ez a fotó az életébe kerülhet?

Zajcev úgy nézte, mintha próbálná beleégetni a képet a szemgödrébe. Tétovázott egy kicsit, aztán beleejtette a fényképet egy agyagtálba.

Félretette, a munkakönyve mellé, az OSZOAVIAHIM3 egyleti tagsági könyvét a kis szögletes igazolványképpel. Szórakozottan mellédobta a kerületi könyvtárba szóló olvasójegyet.

Az anyakönyvi kivonatot egész közel emelte a szeméhez. Aztán a fény felé tartotta. Megfordította. Ennek így kell kinéznie. Az irat egyáltalán nem tűnt gyanúsnak. Tökéletesnek látszott. Másképp nem is lehetett volna. Anya: Anna Zajceva. Apa: ismeretlen. A szíve most kicsit gyorsabban vert.

Az a hely a komód mögött teljesen megfelel a célnak, ha Pása kissé körül akarna nézni a szobájában, vagy körbe akarna szaglászni valami buzgómócsing. De egy házkutatás, egy profi házkutatás esetén? Zajcev maga nem emlékezett olyan ügyre, amikor közülük bárki is elmozdította volna a bútorokat. De ki tudja, amazokat ott a GPU-ban mire tanítják.

Odahúzta maga elé a tálat. A kivonatot fölé tartotta, előkotorta a gyufásdobozt. Ha nincs papír, nincs kérdés. Meggyújtott egy szálat.

Vagy mégsem? Hiszen ez legalább mégis egy irat volt, amely igazolta Anna Zajceva, a férjezetlen mosónő fiának létezését. Ez egy dokumentum volt, amely megáll egy másik dokumentum ellenében, nem puszta szóbeszéd.

Zajcev majdnem összeégette az ujjait, de még sikerült elfújnia a gyufát.

A fényképet visszacsúsztatta a borítékba.

Jegyzetek

1 Tóth Árpád fordítása.

2 A. Sz. Puskin: Anyegin. Áprily Lajos fordítása.

3 Honvédelmet, repülésügyet és vegyészetet támogató tömegszervezet, amely katonai ismereteket terjesztett a dolgozók körében. [A ford.]

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Kenia – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0