Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Wit Szostak

Cudze słowa

Powergraph, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Nemere István

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy azEurópai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-145-7

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020, Wit Szostak

© Hungarian translation 2023, Nemere István

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Ajánlom Łucjának, Kozmának és Ignacynak, akik e regény születése idején mondták ki első szavaikat.

I. ANTIPASTI
(Előételek)

WERONIKA

Már nincs itt. Isten volt. Szerettem azt a férfit.

Elérte, hogy az emberek érezték az igazi élet ízét. Ha szólt hozzájuk, az volt a benyomásuk, hogy fontosak, hogy a férfi egész látóterét kitöltik. Ha később visszaemlékeztek ezekre a jelenetekre, látták, hogy hirtelen minden fényes lett, mert az ő jelenléte ragyogott. Ezeket az emlékeket kincsként vitték magukkal. Lelkesen meséltek róluk. Az istenek csak egy-egy pillanatra pazarolják figyelmüket a halandókra.

Egyik nap odajött hozzám a Plantyn, csak úgy. Egy ideje ült velem szemben egy padon, de csak háttér volt, egy arctalan, színes folt, amikor hirtelen észrevettem, hogy közeledik szinkópásan, mintha egy hallhatatlan dallam ütemére sántikálna. Felemeltem a tekintetemet a könyvről, és vártam. Kíváncsi voltam. Elnézést kért, és megkérdezte, van-e cigarettám. Nem volt. Elment. Aztán sok hónapig nem láttam.

Valahol buli volt, hangos zene és alkohol. Majdnem csupa ismeretlen, valaki táncol, valaki nevet. A második véletlenszerű találkozás. Odajött hozzám azokkal a „mi alighanem ismerjük egymást” léptekkel, és ezt mondta. Eszembe jutott a Planty.

Leültünk egy sarokba, ittunk, beszélgettünk. A világ eltűnt. És hirtelen felfogtam, hogy egész életemben éppen őrá vártam. Észrevétlenül távoztunk. Hazakísért, bejött, maradt. Banális történet talán, sok párral megtörtént már, de ez a mi történetünk volt, és azért éltem át végig olyan erősen.

Az életünk attól kezdve csak beszélgetésekből és szexből állt. A lakás tele lett létünk nyomaival. Ha magamról meséltem neki, képes volt hallgatni és keveset szólni. Volt benne egy árnyék, ami engem vonzott. Elcsábított, én pedig hagytam magamat elcsábítani. Kölcsönösen szükségünk volt egymásra, és ezt az elejétől fogva tudtuk.

Jóval idősebb volt nálam, meséltem róla a nagyapámnak. Nyugtalan lett, de tisztelte a választásomat. Meg akarta ismerni Ryśzardot, de elodáztam azt a percet. Csak az Isola megnyitásán találkoztak. Hosszan beszélgettek. Talán kedvelték is egymást.

Akkor élénkült fel, ha én elhallgattam. A Földközi-tengerről beszélt. Az országokról, a falvakról, amiket felkeresett, az illatokról és az ízekről. Rengeteg anekdota, megfigyelés, recept. Akkor először mutatta meg valakinek az útjain teleírt füzeteket, amelyekbe mindent feljegyzett. A jegyzetek kiegyensúlyozott mondatok formáját öltötték, szinte vázlatok egy-egy regényhez, amelyek várják, hogy eljöjjön az idejük. Még nem készek, nem teljesedtek be. Afféle térden készült jegyzetek, zavarosak, törlések. Egy utazás a Földközi-tenger konyhaművészetében – próbája annak, hogy valaki szerette volna megtalálni az igazi élet átjáróit. Megosztotta velem ezeket a titkokat. Volt közös ügyünk. Ő találta ki az éttermet. Bennem felnőtt a lelkesedés, nekiláttunk a munkának. Őrült dolog volt. Megszereztem a pénzt, kibéreltünk egy helyiséget a Nowicki-Plantyn, és elkezdtük berendezni.

Úgy terveztük, hogy legyen nyers, sőt egyszerű és szegényes, semmi dekoráció, és főleg nem folklór. Konyha és atmoszféra – az embereknek erre kellett vágyakozniuk, és majd visszatérniük. Kibéreltük a helyet. Nehéz munka volt, lekapartuk a padlót és a falakat. Letört a körmünk, mocskosak és fáradtak voltunk, egész nap a porban. Ez hozott minket a legközelebb egymáshoz. Tataroztunk, és szerettük egymást, izzadtan.

Azután felbukkantak az emberek: Simon, Ryśzard barátja még az egyetemi évekből, Jan, Simon tanítványa, Jakub, Ryś iskolatársa. Maciek, Ryś fia. Velünk maradtak.

Végre megnyitottuk az Isolát. Nagy tömeg volt, az én ismerőseim, az ő régi barátai. Aztán jöttek sorban a napok, az újabb vendégek. Ryś pedig közöttük keringett. Nyáron mezítláb járt. Leült az asztalokhoz, és mesélt a Földközi-tengerről. Ő lett a hely csöndes istene. Az igazi élet mestere volt. Látta mindazt, amit mások szerettek volna látni, megtapasztalta azt, amiről mások csak álmodoztak. Nem emelkedett föléjük, inkább igyekezett őket vezetni. Ezrek hallgatták a történeteit, és szerették őt. A legkisebb fáradság nélkül nyerte el a szeretetüket. Néha féltékeny voltam. Árnyékba kerültem: számlák, rendelések, szállítók. Ryś remekül főzött, és kitűnően passzolt ehhez a helyhez. Az Isola volt az egész élete.

Hogy az Isola nem egyszerű étterem volt, azt a vendégek jól tudták. Ryś újra és újra meglepte őket. Volt, akinek ez tetszett, másoknak nem, de nem adtuk fel. Minden jól ment, de három év után megjelent a fáradtság. Tudtam, hogy Ryśnek pihennie kell, szüksége volt a nyugalomra, pár napra a Kunyhóban. Végül megállapodtunk az időpontban.

Tegnap este Janra és Jakubra bíztuk az Isolát, és hazamentünk. Kicsit forróbban búcsúztunk el, mint általában, a lépcsőn kezdtük, ahol por- és macskaszag volt. Jólesett. Mindezek után jutottunk csak be a lakásba. Lezuhanyozott, tiszta ruhát vett fel, és lement a kocsihoz. Akkor láttam őt utoljára.

Ma délután telefonáltak, leírták a kocsi külsejét, és megkérdezték, az enyém-e. Nem akartak ennél többet mondani, kérték, hogy menjek oda. A helyszínen tudtam meg, hogy baleset történt, és az én kocsimban egy férfi elszenesedett holttestére bukkantak.

Elmondták, hogyan halt meg. Sötét volt, ő meg biztosan fáradt. A zakopánei úton vagy elaludt a volán mögött, vagy az útra ugró őzet az utolsó pillanatban vette észre. Hirtelen fékezett, kicsúszott a sávból, áttörte a korlátot, és egy fának ütközött. Az üzemanyag belobbant. Az út üres volt, mire odaértek az első szemtanúk, az autó már kiégett.

Az Isola történetét senki nem hiszi el, hiszen az egy beteljesült álom volt. Most minden olyan üres lett. Előveszem a jegyzeteit az utazásairól, és olvasok. Az olvasás vigaszt nyújt. Most először életemben. Hisz tudom, hogy ő nincs itt.

JAN

Tavasz van, virágoznak a gesztenyefák, Witkowicz tart előadást maroknyi leghűségesebb hallgatójának. Derridát olvas, és magyaráz, hallgatjuk, és gondolataink elcsatangolnak. Olyan ez, mint a gátfutás, de bevonz minket. A professzor jó formában van. Általában rosszabb formában szokott lenni, olyankor simán egész fejezeteket vet ki magából. A nagyok háta mögé bújik, ragyogóan és csábítóan referál. Ha jobb formában van, kevésbé hatásos, de olyankor él a gondolat. A fiatalabb diákok szeretik a rosszabb formát, csak idővel kezdik majd értékelni a mesélést és a dadogást.

Az ablakok nyitva, besüt a nap, az idén először érezni a forró széllökéseket. Odakinn madarak, zöld lomb, az ember szívesen kiszökne. Harcolok magammal. Az előadás felénél tartunk, amikor nyílik az ajtó, és ott áll egy negyvenes férfi: hosszú haj, farmer, lenvászon ing. A professzor mosollyal üdvözli, de nem szakítja meg az okfejtést. A jövevény pár pillanatig a falnak támaszkodik, aztán leül az utolsó sorban. Én hátul ülök, a szemem sarkából figyelem őt. Witkowicz, a jövevény, a tavasz. A professzor gondosan megválogatja a szavakat, nyálát nyeli, a hangja kicsit reszket. A vendég feláll, megy a fal mellett hajlott háttal, mintha nyomokat keresne a padlón. A diákok ott elöl semmit sem vettek észre, jegyzetelnek, és hallgatják a szöveget.

Az előadás a végéhez közeledik, a professzor összegez, a jövevény megmerevedik, talán kérdést tenne fel, aztán legyint, egy mozdulattal búcsút int Witkowicznak, és kimegy. „Nem tudom, észrevették-e – kommentálja Witkowicz –, de az imént Szókratész jelent meg közöttünk.” Zaj támad, halk nevetés. „Nem tréfálok – folytatja a prof. – Az előbb itt volt…” És elhangzik egy név. A prof végzett, összepakolja a jegyzeteit, készül elmenni.

Hát ő volt az!

Felugrok, és rohanok.

Annyiszor mesélt már róla! Hogy zseni, aki eldobta magától az egyetemet, és aki egykor a legjobb tanítványa volt. Mindig tisztelettel szólt róla, sohasem ironikusan. Nem ír, nem publikál, hallgat. „Ám neki kellene itt állnia” – mondja Witkowicz. Halálosan komolyan. A háttérben valami dráma lehet, erről nem beszél. Néha megmerevedik, saját emlékein mosolyog, és rögtön elkomorodik. A szeretett tanítvány legendája éltet minket.

Felugrok, és rohanok, nem tudom, mi van velem. Kiszaladok az épületből, még látom az alak körvonalait a Planty fái között, kerülgetem az embereket, majdnem fellököm a babakocsis anyákat, kutyák ugatnak meg, csönget a villamos, átfutok az utcán, utána! Mire utolérem, lihegek, finoman meg is lököm, megáll, csodálkozva néz. Én meg, hogy mindenképpen muszáj volt, nem tudtam ellenállni, hogy ne üldözzem, tudom, hogy ez szemtelenség, de meg kellett próbálnom. Nem nézek a szemébe, két kezem a térdemen, és zihálok. Látom, hogy gondban van. „Miket mondott rólam?” – kérdi, és nem vár választ. „Van egy darab papírod?” Keresek a zsebemben, valami cédulafélét húzok elő, talán egy blokk. „Gyere ide holnap reggel!” – mondja, miközben írja a címet. Nem búcsúzunk, látom, ahogy törpül a fák között, majd elfordul a megálló felé.

Nem tudom elhinni, hogy nem rázott le. A cím a Podgórze-negyedben van. Gondolatban rakom össze a kérdéseket. Talán kezdjem azzal, hogy megdicsérem? Nem tudom, nem ismerem őt. Egyetlen esélyem van. De mi van, ha a cím hamis? Nyugtalan éjszaka, a reggel tele rossz előérzetekkel.

A hely furcsa. Valami lakásra számítottam, ez meg egy üres, tatarozás alatt álló épület. Körözök, benézek egy ablakon, sehol senki. Már majdnem elmegyek, amikor meglátok egy árnyékot. Tenyérrel ernyőzöm a szememet, látok egy alakot. Kopogok és integetek, felemeli a fejét, mutatja az ajtót, behív.

„Jó, hogy itt vagy” – mondja. Lélekben növekedem. „Ott van egy gyökérkefe és kaparókés, segíteni fogsz nekem.” Nem néz rám, térdel a padlón, és úgy tisztogat. Régi, mocskos linóleum. Lestrapált kezek, vödör, piszkos víz. Tanácstalanul állok. „Nem kötelező itt maradnod” – mondja szelíden. Fogom a kefét, súrolok. Hallgatás, súrolás, méter méter után. Körülnézek. Piszkos falak, félhomály, öreg székek egymásra halmozva a sarokban. Jó lenne beszélni, de kötelező a hallgatás, dolgozunk. „Mi lesz itt?” Csak ennyire telik tőlem, kiszáradt a nyelvem, por van a számban. „Egy jó hely” – válaszolja, de továbbra sem néz rám.

Elmúlik a dél, a sarokban egy vízforraló, szünetet tartunk, iszunk. „Itt lesznek az asztalok, ott a konyha – mutat körbe nem túl pontosan. – Sok munka” – teszi hozzá. Mit csinálok én itt? Egy idegen pasassal súrolom a padlót, az egész ruhám mehet a mosásba. Kellemetlen. Kifogást találnék, hogy órám van, hogy nagyon muszáj mennem. Már készen van a szép kerek mondatom, kisimogatva. Ő meg szelíden néz rám, ettől ellágyulok.

Délután öt óra körül kinyílik az ajtó, és bejön egy lány. Korban inkább hozzám, mint hozzá közelebb. Rám mosolyog, kezet nyújt. „Weronika vagyok. Hát eljöttél?” Talál egy tiszta darabot a padlón, leteszi a tálcát, a táskájából előkerül kenyér, olívabogyók, paradicsom, sajt. Eltűnik a másik helyiségben, poharakat hoz, és egy üveg bort. Meghívnak. Ásványvízben mosunk kezet, arcot. Az öreg töri a kenyeret, a lány kitölti a bort. Mohón eszünk. Weronika engem néz.

Utána a falnak támaszkodva fújjuk a füstöt, és a férfi az Isoláról mesél. Olyan helyet varázsol elő a szavaival, amely nem létezik, mégis ott van a hangulata, halljuk az emberek zaját, érezzük az ételek ízét és illatát, én pedig ezt mind látom és érzem. Milyen messze vannak most Witkowicz, az előadások, Derrida szövegei! Itt van a világ szíve, véletlenül az események középpontjába érkeztem! Véletlenül? Hiszen meghívtak. Hallgatok, kérdezek, nevetünk, könyékkel lökdössük egymást. Weronika kávét készít, a nap a végéhez közeledik.

Hogyan tovább?

Ott maradtam.

Más volt az életem, más tervekkel és reményekkel. Az a férfi újakat adott, meghívott a saját életébe. A régi világ elvesztette az ízét. Maradtam.

Tegeztem, mert úgy akarta, de gondolatban mindig „ő” maradt. Nem voltam képes kimondani a keresztnevét. Egyszer bátortalanul „Mester”-nek szólítottam, ezért megszidott, sőt szakítással fenyegetett.

Milyen volt? Nem illettek hozzá a szavak, sem az emberek. Mindig oldalt állt, a világ margóján, de mindenki tudta, hogy a fény éppen tőle, a láthatár széléről jön. Vannak ízek a nyelven és képek a szemek sarkában. Vannak hangulatok, amelyeket visszahoz a szél. Minden belevész egy történetbe, úgy marad meg.

Az első nyár az Isola megnyitása után.

Forró éjszaka, a vendégek távoznak. Nevetés, bor, botladozás, az ételek dicsérete. Ő a küszöbön ül, fáradtan, az ajtófélfának támasztja a hátát, és dohányzik. Még jön egy csoport, néma szemrehányások, cuppogások és köhintések, ő nem reagál. Nem tudják, hogy ő a tulajdonos. Aztán jönnek az emlékek az Expedícióról. Toszkána, kis hegyi falu, egy osteria tíz asztallal. Kitűnő ételek, ízek harmóniája, titok. Minden egyszerű, ismert, csak egy magasabb szintre emelve. A vendégek dicsérik a szakácsot, emelik poharukat a láthatatlan férfira. Amikor pedig végre kijön hozzájuk, foltos köténnyel, nem néz ki annak a művésznek, akit az előbb imádtak. Alacsony, csúnya férfi ősz, de a dohánytól sárga bajusszal. Mint egy paraszt a piacon, vagy szerelő egy műhelyben. Meglátta a vendégek arcán a csalódást, bocsánatkérően mosolygott, megvillantotta aranyfogát, és a beszélgetések elhalkultak. Visszatért hát a konyhába, amikor pedig végzett a munkával, a hátsó kijáraton át távozott, felült a robogóra, és belehajtott az éjszakába. „Irigyeltem őt – mondta. – Olyan szerettem volna lenni, mint ő: kultusz nélküli, csöndes isten.”

Csöndes isten lett. Én pedig vele maradtam végig.

JÓZEF

Ha tudtam volna, Kisfiam, hogy ilyen hamar eltávozol, másképpen szerettelek volna.

De mit jelent az: másképpen? Jobban, erősebben, okosabban? Türelmesebben? Amikor megszülettél, biztos voltam abban, hogy mindig és mindenekfölött szeretni foglak. És igyekeztem is nagyon, de később más dolgok fontosabbnak bizonyultak. Annyiszor elmentél, csalódottan. Annyiszor szabadultam meg tőled azzal, hogy „mindjárt”, „holnap”, „máskor” – vagy „játssz egyedül”. Vajon akkor a szemedbe néztem? Láttam benne a szomorúságodat? Vagy talán arra sem volt időm? Sok dolgot tehettem volna sokkal jobban: nem mondani ki egyes szavakat, és nem tenni bizonyos mozdulatokat. Miért nem voltam erre képes? Pedig te voltál a legfontosabb, Kisfiam.

Nem lehet azt mondani, hogy nem volt nekünk jó együtt, igaz? Soha nem ütöttelek meg, hallgattalak, és beszélgettem veled. Lehet, hogy ez túl kevés volt. De nem hiányoznak nekünk a szép emlékek. Emlékszem, ahogyan egy virágzó réten sétálunk, nyár van, szólnak a tücskök. A táskámban szendvicsek vannak, és málnaszörp egy nehéz üvegpalackban. Keskeny ösvényen megyünk, én meg mesélek neked az állatokról, a fákról, összefoglalom Tom Sawyer kalandjait és a bibliai történeteket. Mesélek Ábrahámról, Izsákról, Jákobról és Ézsauról. Amikor most visszatérek azokra a történetekre, nincs a szemem előtt a sivatag, ahol ezek megtörténtek, de látom a rétet és téged, amint pár lépéssel előttem mész, lehajtott fejjel. Látom, amint leguggolsz a szandálod mellett, és kézbe veszel egy követ, botot, rozsdás pénzt.

Én pedig beszélek a tál lencséről, meg hogy Jákob hogyan küzdött az angyallal, és József testvéreiről. Nagyon régen ismertem ezeket a történeteket, és azt hittem, képes vagyok őket jól elmondani. Nem tudom, engem hallgattál, vagy kincskereséssel foglalkoztál? Annyifélét hoztál haza. Kicsit megégett dugók, kupakok, egy kés elkorhadt markolattal. Kezedbe vettél hol ezt, hol azt, kérdezted, hogy elhozhatod-e, a mama nem fog-e haragudni. Én pedig megengedtem.

Hogyan emlékezzek most rád? Akik rövidebb ideig ismertek téged, azoknak ez biztosan jobban megy. Gyorsan eszükbe juthat, mikor találkoztak veled először. Ezt én is megtehetem. Hiszen emlékszem, amikor elhoztalak a szülészetről. Emlékszem a kis takaród sápadt-kék színére, a folyosó szagára. És rád: törékeny, védtelen pólyás voltál. Éppen ezt a képet akarom felidézni, amikor valaki kimondja a nevedet. Nagyon jó lenne, ha az emlékeim ettől a jelentől vennék kezdetüket.

De egy másik kép tér vissza. Évek óta próbálom kitörölni, lehántani, akár egy börtöntetkót, de nem megy. Arról a napról sohasem kérdeztelek. Nem volt bátorságom. Túl kevés kérdést tettem fel, rögtön a válaszra tértem rá. Azt hittem, én vagyok az okos apa, aki mindent tud a gyermekéről. Ha meg már kérdeztem, annak nem volt értelme. Mi volt az iskolában? Az udvaron? Mi volt az ebéd, mi van a leckével? Ezek nyilván fontos dolgok voltak, ezekből állt össze az életed, de ezekről kérdezni ostobaság volt. Mert előre tudtam a válaszokat, és csak a megerősítésükre vártam. Ezek afféle kényszeredett kérdések voltak, fenntartották a beszélgetés látszatát, kapcsolatot imitáltak. Nem szeretted őket, én viszont bosszankodtam, hogy olyan elcsépelt válaszokat kapok. De hát mit felelhettél volna? Beszámolni minden óráról és szünetről, elismételni az összes szót, és leírni az osztálytársak viselkedését? Nem is akartam válaszokat, tudtam, hogy az iskolában minden jól van, az udvaron szintén, mindenütt minden jól van. „A suliban, ahogyan mindig” – mondtad, én meg azt hittem, szemtelen vagy. Pedig én is így feleltem az apámnak. Vagyis hát válaszoltam volna, ha kérdez. De nem tette, megvárta, míg hazaérek, és azt mondta: „Megvagy? Fát kell behozni.” És ennyi. Tehát, hogy ne legyek olyan, mint az apám volt, kérdeztelek téged, és ugyanolyan lettem. Nem érdekelt a dolog.

Különböző nyelveken beszéltünk, mintha egy szakadék két oldalán állnánk. Én kiáltottam valamit, mire te azt mondtad, hogy nem hallod. A gyermek tanulja az apja szavait, legyőzi a tornyosuló akadályokat, múlnak az évek, és hirtelen ráébredsz, hogy a nyelv, amit használsz, nem is a tiéd. A gyermek ugyanazokat a szavakat használja, képes mondatokat létrehozni, de már a saját nyelvén beszél, amit nem értesz, és amit soha nem fogsz megtanulni. Mire gondoltál, amikor az iskola felől kérdeztelek? Milyen kérdést hallottál, Kisfiam? Nem tudtam, hogy idegen nyelven szólok hozzád, de vajon meg akartam-e tanulni a tiédet, ha tudtam volna? Nem lett volna elég a haragom, hogy nem akarsz azon a nyelven szólni, amelyre én tanítottalak?

És lásd, én kicsi Kópém, mi történt: ma már csak kérdéseim vannak. Nincsenek válaszok, sem tőled, sem tőlem.

Emlékszel arra a piros rúgós felfüggesztésű kisautóra? Az tényleg szép kocsi volt, a kedvenced. Egy Ford Cortina matchbox, metálfényezésű, az első ajtókat ki lehetett nyitni. Ha éjszaka jöttem haza, bementem hozzád, hogy betakarjalak, a kocsit olykor kézbe vettem, és örültem, hogy a tiéd. Azokban az években ez tényleg sokat jelentett. Mennyit jártam utána, hogy megszerezzem!

Olykor azzal áltatom magamat, hogy nem emlékszel a Fordra, és arra sem, mi történt vele. Hogy mindent elnyelt a feledés, és nyugodtan alhatok. Közben tudtam, hogy erre nem számíthatok, láttam a szemedben, kis Kópém, sokszor láttam. Menekültem ettől a nézéstől, elbújtam a mamád mögött, átmentem a másik szobába. Égetett, szinte átfúrta a testemet, bár csak harag nélküli szomorúság volt a szemedben. Jobban örültem volna a haragnak! Hiszen a harag elmúlik, minden vihar után kisüt a nap. De benned csak ez a szomorúság volt, az a bánat, amiből semmi sem gyógyít ki.

Valahol megvan még a Mikulásnak írt leveled. Minden évben írtál neki, ezt a küldeményt otthagytad az ablakpárkányon, rátettél egy követ, hogy le ne fújja a szél. Aztán amikor elaludtál, elolvastam, mit kérsz a Mikulástól. A levelek rövidek voltak, azt a piros matchboxot kérted: „Te magad válaszd ki, Mikulás!” Régóta vágytál rá, a barátaidnak már volt, neked meg nem. „Nagyon jók ezek a matchboxok – mondtad. – Biztosan nagyon drágák.”

„Nagyon drágák, Kisfiam” – feleltem, és megkérdeztem, milyen jegyeket kaptál az iskolában.

A matchboxokat a dolláros boltban lehetett kapni, de nekünk nem volt dollárunk. Tudod, fogalmam sem volt, honnan szerezzek… Láttam a városban üzéreket, a kapuk alatt álldogáltak rövid bőrkabátjukban – könnyű volt felismerni őket. De nem volt bátorságom. Azt hittem, rögtön a sarok mögül kiugranak a rendőrök, és letartóztatnak illegális valutakereskedés vádjával. A feketepiacon, úgy mondták akkor, én meg a krakkói piacteret láttam tele szénnel, minden csupa feketeség és komorság. És a szénhegyek között ügetnek az üzérek, zsebre tett kézzel, ez volt nekem a „feketepiac”. Néhányszor munka után elmentem a Cracovia Hotel elé, mert ott mindig álltak néhányan. Egyszer az egyik meg is kérdezte: „Venne? Eladna?” , én meg valamit mormoltam, és elmentem onnan. Megláttam a szomszédunkat, ő is üzérkedett, talán emlékszel rá, később taxis lett. Úgy tettem, mintha nem ismerném, és elmentem.

Letartóztathattak röpcéduláért, illegális nyomtatványokért – de hogy dollárok miatt? Ez nem volt rendes ügy, inkább valami piszkos, undorító. A szállodai bárok a maguk mucsai eleganciájával, az a sok gyanús alak, akik ott szórták a pénzt drága italokra és ócska szórakozásokra. Úgy éltem, mintha az a világ nem létezne. Nem akartam, hogy bármi közöm legyen hozzá. Tarthattam volna a pincében egy nyomtatót, de hogy én a feketepiacon dollárt vásároljak?

Kevés időm maradt. Kezdtem megszokni a gondolatot, hogy valami mást hoz neked a Mikulás, és nekem is fájni fog a csalódásod, bár mindig tapintatos és jó gyerek voltál. Reggel jöttél az ajándékkal, mutattad nekünk, és mondtad, hogy nagyon örülsz neki. De én tudom, hogy nem mindig örültél. A síléceknek nagyon, de az a plüss kecskegida sohasem tetszett neked. Még vettem is valamit helyette, már nem emlékszem, hogy mit, talán dámajátékot? És akkor találkoztam a liftben azzal a szomszéddal. „Biztos ebből lesz az ajándék a kisfiúnak” – mondta, és elővett pár dollárt. „Ez egy ilyen ország, ilyen élet, nem kell szégyenkezni.” Kifizettem, és megköszöntem, ő pedig megveregette a hátamat. „A gyerekért érdemes” – vetette oda, amikor kiszállt. Az egész csak pár másodpercig tartott, gyorsan ment a csere, és közben talán nem is néztünk egymás szemébe. Később, ha találkoztunk, rámosolyogtam. Mi is volt a neve? Bartnik? Barcik? Te emlékeznél, alighanem az ő fiaival játszottál kerékpárversenyzőset. Pár hónapon át hálásan üdvözöltem őt, talán túl lelkesen is. Ő is üdvözölt, de nem szólított meg, diszkrét volt. Rendes ember lehetett.

Ugyanazon a napon elmentem a Czarnowiejska utcai dolláros boltba. A Ford Cortina volt ott a legvörösebb, éreztem, hogy ha ezt választom, teljesítem az álmodat, és azt hiszem, úgy is történt. Ez lett a kedvenc játékod. Este letetted a párna mellé, és úgy aludtál el. Ha nyaralni mentünk, nehéz szívvel hagytad otthon, nehogy elveszítsd vagy megrongáld, és amikor hazaértünk, rögtön rohantál a szobádba, és megnézted, ott van-e. Vacsora közben az autó már ott volt az asztalon, és folyton azt nézted. Nem kellene megkérdeznem, hogy emlékszel-e rá, ez hülye kérdés lenne.

No, és eljött az a nap. Képzeld, nem emlékszem, miről volt szó. Sokszor próbáltam felidézni, de hiába. Biztosan kértem tőled valamit, te pedig megmakacsoltad magad, hogy nem teszed meg. A harag felnőtt bennünk, egyikünk sem akart engedni. „Megteszed?” „Nem teszem.” „Azt mondom, tedd meg!” „Nem.” „Azonnal tedd meg!” De mi volt az? Te biztosan emlékeznél. Takarítani? Szemetet kivinni? Megcsinálni a házi feladatot? Vagy azt akartam, hogy elalvás előtt tegyél be mindent a táskádba? Ezért mindig harcoltunk, te pedig úgyis csak reggel pakoltál be. Miért harcoltunk ilyesmikért? Tényleg azt hittem: ha este bepakolsz, attól jobb ember leszel? Féltem, hogy ha egyszer megengedem, akkor lejtőre kerülsz? Ha apa vagy, azt hiszed, harcolnod kell, mert ezen alapszik a nevelés és a gondoskodás. Követelni, nyomatékot adni, nem engedni. Az apa azt akarja, hogy a fia erős legyen, jellemes, gerinces. És mit tesz? Letöri az ellenkezés minden próbáját, engedelmességet követel. Pedig én magam sem tűrtem a fegyelmezést.

Azt az estét gyakran felidézem, és akkor mindig kicsinek, nyomorultnak érzem magamat. Soha nem volt bátorságom bocsánatot kérni tőled, pedig százszor is akartam, hidd el, Kópém. Ha eszembe jut az a sok álmatlan éjszaka! Olyankor összegörnyedek a takaró alatt, szeretnék eltűnni. Ha lehetne egy, csak egyetlen kívánságom, hát azt az estét szeretném kitörölni az emlékezetünkből. Úgy ébredni egy reggel, hogy nem emlékszem rá. És hogy te se emlékezz.

Kiabáltam és hadonásztam, te pedig leszegett fejjel, makacsul ismételgetted: „nem”. Végül úgy döntöttem, hogy uralkodni fogok magamon. Mély lélegzetet vettem, és olyan nyugodtan, ahogyan csak képes voltam rá, megkérdeztem, melyik játékodat szereted a legjobban. Mondtad, hogy a Ford Cortinát. Megkértelek, hogy add ide. Egy perccel később már az ujjaim között forgattam a matchboxot, dicsértem az autót és a te ízlésedet. Majd a kezembe szorítottam, és kimentem az előszobába. Visszajöttem egy kalapáccsal, és azzal kezdtem verni a játékot. A matchbox ugrált a padlón, mintha menekülne, de kitartó voltam. Elrepedtek a műanyag ablakok, leestek a kerekek, a kinyitható első ajtók, én pedig a padlón térdelve, szinte eszméletlen haraggal vertem szét a bádogautót, lepattogzott a lakk, törtek a karosszéria részei, leesett az alváz.

Két lépésre álltál tőlem rettegve, és könnyes szemmel kiabáltad: „Papa, kérlek, ne! Papa, nagyon kérlek…!” Én meg ütöttem azt a piros Ford Cortinát, és a fogam között szűrtem a szót: „Nem tudod megtenni, amire kértelek, nem teszed meg legalább egyszer? Hát akkor nézd, mi lesz a vége! A legkedvesebb játékod, hát megérte…?”

Már a sírás rázott téged, rémült voltál. „Papa, nagyon kérlek, drága papa, hagyd abba!” Egyszer talán még próbáltál is visszatartani, de ellöktelek. Ebben nem vagyok biztos, csak a szétzúzott kisautóra emlékszem, és arra, ahogyan rombolom dühödten.

Aztán egy szó nélkül otthagytalak, és kimentem a fürdőszobába. Bezárkóztam. Hallottam a sírásodat, és én magam is sírva fakadtam. Akkor fogtam fel, mit tettem, és hogy azt nem csinálhatom vissza. Megértettem, hogy mindent elvesztettem. A padlón feküdtem magzatpózban, és így maradtam reggelig.

Azon az estén kezdtelek elveszíteni, apránként. Egy idegen embert láttál meg bennem, én pedig megláttam a szemedben a rémületet. Féltél tőlem, és igazad volt. Hiszen megöltem azt, ami neked a legdrágább volt. És már nem is emlékszem, miről vitáztunk…

De a szemedben volt valami más is. Meglepődés és kimondhatatlan szomorúság. Kiábrándulás? Nem tudok erre jobb szót találni, bár a szavak gyakran megtévesztenek. Mégis jól emlékszem az arcodra, és arra a sírós kiáltásra: „Papa, kérlek, ne...!” Igen, az a kiábrándulás kiáltása volt. Kiábrándultál belőlem, és én is kiábrándultam magamból, mintha levenném magamról a varázslatot, ami néhány évre engem apává avatott. Mint a mesékben, ahol a szép leány öregasszonnyá változik, hirtelen nem voltam többé a szülőd. És innentől már soha többé nem lehettem az apád, csak egy apa-bábu. Bocsáss meg, Kópém, olyan nagyon könyörgök bocsánatért!

Másnap bekopogtam az üzér-szomszédomhoz – magam mentem hozzá, mint alkoholista a bögrecsárdába –, az előszobában fogadott. A falon lógtak a kabátok, még vizesek az esőtől, gyapjúszag terjengett. A lakásban a fiai játszottak, szólt a tévé, és a konyhából edények és kanalak csörgése hallatszott. A szomszéd nem engedett beljebb, saját testével gátolt meg, mintha attól félne, hogy bepiszkítom a lakását. Hozott egy köteg dollárt, megszámolta, fogta, ami érte járt, és elbúcsúzott. Ezúttal nem volt benne megértés. Vagy csak nekem tűnt úgy? A lelkifurdalás most másképpen láttatta velem a világot azon a novemberi napon? Mert nekem november volt, a legkomorabb hónap, meztelen ágak, pocsolyák és a panelházak között száguldó szél. Még ha a naptár mást mondott is.

Vettem egy matchboxot, de ezzel nem vezekelhettem a bűnömért. Éjszaka belopóztam a szobádba, akár egy tolvaj, és a párnád mellé tettem a kis színes dobozt. Reggel egy szót sem szóltál, és tudom, hogy ez az autó soha nem lett a legkedvesebb játékod. Nem tetted le az asztalra leckeírás közben, nem aludtál vele. Pedig pontosan olyan volt, mint az előző, de persze nem ugyanaz.

* * *

Évekkel később találtam a holmijaid között egy kínai teásdobozt. Azt mindig az íróasztalodon tartottad, most az elemi iskolás rajzaid és füzeteid között hevert. Valami zörgött belül,  kinyitottam. Abba szedted össze a Ford Cortina összes darabját, ahogyan katasztrófák után szokták az áldozatok testének darabjait. Ez volt a legkedvesebb játékod, összezúzva, megrepedezve. Korábban soha nem kérdeztelek róla, arról az elsőről soha nem beszéltünk, egyáltalán, egyre ritkábban beszéltünk, de világos, hogy az új matchbox nem helyettesíthette a régit. Az igazi, az egyetlen itt volt a dobozban. Vajon gyakran belenéztél? Vagy egyszerűen bezártad a fémdobozba? Ezt már soha nem fogom megtudni. Megpróbáltad összeragasztani? Visszaemlékeztél rá?

Kisfiam, én valami másra szeretnék emlékezni: arra az összes képre, amivel tele van a boldog gyermekkor és a boldog szülőség. Szaladsz egy fényes parkon keresztül, körös-körül gesztenyefák és rőt levelek, te pedig idefutsz, és belezuhansz az ölelésre kitárt karomba. Felmászunk a Háromkorona-hegyre, te lihegsz az erőlködéstől, de később – már a csúcson – büszkén nézel rám, hogy lám, megcsináltad! Sok ilyen kép van, vissza-visszatérnek. De legtöbbször egy másik látvány tér vissza: a rémült arcod és sírós, megtört hangod: „Papa, kérlek, ne!”

Minden alkalommal meghasad a szívem.

SZYMON

Az első találkozásunk nem az első volt.

Ha pontosítani akarok, úgy mondom: az első alkalommal nem találkoztunk, aztán amikor már találkoztunk, az már nem az első volt. A kilencvenes évek közepe, én éppen érettségi előtt, fülig szerelmesen Magdába, és mivel ő szereti a filozófiát, hát én is szeretem a filozófiát. A filozófia iránti szerelmemből járok a szakkörbe, amit a lengyel irodalom tanára, Dobrowolski úr vezet, egy értékes ember, krzeszowice-i égboltunk ragyogó csillaga. Nemcsak oktat minket, hanem Magda életében – és ezért az enyémben is – más, fontos szerepet játszik, de ez a történet nem erről szól. Dobrowolski úr szépen mesél Platónról, Magda is szépen néz ki az esti árnyak között, utána hazakísérem az Ogrodowa utcába. A gimnáziumhoz közel van az Ogrodowa, határozottan túl közel, ezért kerülünk egyet. És a filozófiáról beszélgetünk. Ez az intellektuális rítus tartós alapot ad a kapcsolatunknak, aminek egyelőre elégnek kell lennie az egész felépítmény helyett.

Krzeszowice kisváros, amely büszke a történelmére, ahogy minden kisváros, amelynek történetét egyetlen kiselőadáson el lehet mondani. Krzeszowice előnyét egykor a Potocki-kastély melletti park jelentette, most viszont az előnye: közel van Krakkóhoz. Ezt a közelséget nagy szeretettel használta ki Dobrowolski úr. „Tartsuk a kezünket a kultúra pulzusán!” – szokta mondani. Nem mulasztott el semmilyen bemutatót a Régi Színházban, rendszeresen elutazott a Lengyel Filozófiai Társaság által rendezett előadásokra. Igyekezett ott lenni minden krakkói könyvkiadó fontos könyveinek bemutatóján. Erről olyan büszkén mesélt, mint a mindennapos tornáról, melynek során hatvanéves testét gyilkos fekvőtámaszokkal gyötörte, plusz guggolások, felülések és szökdelések.

Igyekezett az egészséges életmód két lábon járó reklámja és a kulturális élvezetek nagykövete lenni. Verba docent, exempla trahunt, ismételgette, és kirándulásokat szervezett színházi előadásokra, koncertekre és múzeumokba. Krakkóban idegenvezető is lett, mindenütt jelen lévő és mindenhez értő, úgy vezette kis csoportunkat, mint egy néhai rajzfilmhős, Kleks úr, akihez mellesleg eléggé hasonlított is.

A gimnazistáknak szánt széles kulturális, turisztikai ajánlatok között akadtak olyanok is, amelyek csak suttogva és a kiválasztottakhoz jutottak el, vagyis a filozófia szakkör tagjainak, vagyis Magdának és nekem. A bizalmas hang azt sugallta, hogy ez vagy az különleges esemény lesz, csak az elitnek, a crème de la crème-nek, a krakkói élet legmagasabb kisugárzása, a királyok és költők városának legkitűnőbb kivirágzása. Ilyen suttogós légkörben vitt el minket az öreg a Polonez kocsiján Dobrowolski úr a mestere, Paweł Czaski professzor előadására, akit többször emlegetett, mint Platónt. Ilyenkor kicsit lehajtotta a fejét, és a „professzor” szót úgy ejtette ki, mintha nagybetűvel lenne írva. Dobrowolski úr ugyan lengyel irodalom szakot végzett, de egyetemi éveinek közepén választott még egy szakot, nevezetesen a filozófiát, ez lett a legnagyobb szerelme. És talán a bölcsességek profi kedvelője lett volna, ha nincsenek a régi rezsim fordulatai és a tanárokat kötelező munkavállalási kényszer. Így vetette őt a sors Krzeszowicébe, ő viszont nem panaszkodott, csak igyekezett megosztani másokkal a fényt, ami ráragyogott a krakkói egyetemi évek alatt. Így lett a gimnazistáknak és a városi közösségnek egy útmutató tábla, amely Lengyelország kulturális fővárosa felé mutatta az irányt.

Nem utasíthattuk el ezt a bőkezű ajánlatot, hiszen a legkitűnőbb élő lengyel filozófus előadására hívott minket, mint közölte, és a sorok között sejtette: a már elhunytak között sincsen sok ennél nagyobb. A Planty úgy nézett ki, mint Wispianski pasztellképein. Czaski meg úgy, ahogyan Dobrowolski laudációiban: tweed zakó, gyapjú nyakkendő, laza nadrág, ódivatú, akkor már nevetséges elegancia. A Collegium Witkowski aulájában ültünk egészen alacsonyan, a lehető legközelebb. Dobrowolski úr eleinte a fülünkbe súgott néhány, szerinte okvetlenül szükséges magyarázatot, de szerencsére hamar elmerült a hallgatásban, és többet nem szólt. A katedrán diktafonok és nagyobb kazettás magnók dolgoztak keményen, hogy megörökítsék a professzor elreppenő szavait, mögöttünk meg az egész teli terem. Czaski fel-alá járkál a tábla előtt, gesztikulál, mosolyog csábosan. Egy séta Gadamerrel Firenze utcáin, vacsora Ricoeurnél, egyik anekdota a másik után.

Végre kicsit lassított, hiszen filozófiáról kell beszélnie, a nevetés beragyogja az auditóriumot, fog egy könyvet, kinyitja a megjelölt helyen, és már olvasná az idézetet, amikor elhangzik egy kérdés: „Ön miért volt párttag?” Hirtelen csönd lett, senki még csak nem is köhög. „Ez az aula nem ismer ilyen csöndet” – súgja Dobrowolski úr, és hirtelen megizzadt. Mindenki a hang felé fordul, a hátsó sorokban áll egy fiú, zöld katonazubbonyban, hosszú hajjal. Áll, és kibírja Czaski tekintetét. Aki lassan nyúl a zakója zsebébe cigarettáért, elővesz egy dobozt, kihúz egy szálat, meggyújtja, leszívja és kifújja a füstöt, ami szétoszlik. Harag nélkül nézi a fiút. Kezdetben még mosolyog, mintha egy tréfával akarná elütni a kérdést, okot adni a mulatságra a közönségnek, a kérdezőt az oroszlánok elé vetni és a nevetés mögé rejtőzni. De elkomolyodik, még mindig a fiút nézi, és így válaszol: „Én ön miért nem volt párttag?” A tekintetében szomorúság és gyengédség keveredik, furcsa egyveleg. A fiú tudja, hogy a válasz nem gúny, nem is mellébeszélés. Nem tudjuk, nevessünk-e vagy sem, Dobrowolski úr azt mondja, hogy ne, hát nem nevetünk. A professzor bennfentes hívei röhögnek és bravót kiáltanak, de hamar elcsöndesednek. Czaski meg visszatér az előadáshoz.

Amikor hazafelé tartunk a Polonezben, aminek bedöglött a fűtése, látom Czaski és a fiú arcát. Mellettem Magda hideg keze, elölről meg Dobrowolski sirámai: „Ezt mondani Czaski professzornak! Így viselkedni! Milyen megalázó!”

Októberben Magdával már egyetemisták voltunk, és az egyik előadáson összefutottam azzal a fiúval. Bemutatkoztam neki – így ismerkedtem meg Bennel. Ám Ben azt állította, azt a kérdést nem ő tette fel Czaskinak. „Egész télen beteg voltam, nem voltam bent” – magyarázta. Erre a hazugságra építettük a barátságunkat.

Kezdetben Ben egyáltalán nem akarta szorosabbra fűzni a szálakat. Mindketten igyekeztünk közelebb kerülni Czaskihoz, de egészen más stratégiákat választottunk. Én a zakótól és a nyakkendőtől kezdtem a dolgot. És a diákokhoz kicsit hivatalos stílusban „kolléga úrként” fordultam. Ezen mindenki mulatott, amivel csak megerősítették magasabbrendűségemet, bár ennek inkább el kellett volna gondolkodtatnia engem. Még a dohányzásra is rákaptam, de sajnos rossz pillanatot választottam rá, mert Czaski nem sokkal később szakított ezzel a szenvedéllyel, és titkolnom kellett előtte ezt a gyenge oldalamat.

Ha a Plantyn sétáltam, elképzeltem, hogy a nem is olyan távoli jövőben a diákok, amikor meglátnak, visszafogják a hangjukat, és tisztelettel mondják: „Az ott Witowicz professzor”. Mi éppen így reagáltunk, ha Czaskival találkoztunk véletlenül (persze ekkor „Czaski professzort” mondtunk). Ám amikor a minden reggeli ingvasalás és nyakkendőkötés egy lépéssel sem hozott engem közelebb a mesterhez, úgy döntöttem, hogy a környéken fogok mozogni. Elüldögéltem az egyetem folyosóin, a padokon vagy az ablakfülkékben, közben olvastam Czaski könyveit. Ezeket a tevékenységeket fokoztam azokban az órákban, amikor Czaski indult ebédelni, vagy a kar tanácsához, vagy konzultálni. Arra számítottam, hogy majd véletlenül megpillant, és felismeri a könyvét, amit a kezemben tartottam. Azt akartam, hogy gyors elméjében ezeket az elemeket egyetlen egésszé kapcsolja össze, és ez a konstelláció kedves lesz a szívének. Még azt is terveztem, hogy egyszer véletlenül elbotlok a lépcsőn, és akkor a Czaski által írt monográfia a kezemből pont a lába elé esik. Néhányszor begyakoroltam a koreográfiát, meglapultam a dékáni iroda előtt, és vártam. Végre felbukkant, én pedig, talán kicsit drámaian, elestem a kőpadlón. „Vigyázzon, nehogy kiverje a fogait!” – mondta aggodalmasan.

Ben, mint említettem, más stratégiát választott. Mint általában, nem tűnt fel senkinek, szinte nem is látszott. Az előadások után rögtön eltűnt, leült valahol egy sötét sarokban egy könyvvel, vagy elment a könyvtár olvasótermébe. A ruházata sem változott. Ám egy napon odajött hozzám, és beszélgetni kezdtünk. Értésemre adta: ismeri legrejtettebb szándékomat. „Meg akarod ismerni Czaskit? Szükségem van valakire, akivel konzultációra megyek hozzá.”

Konzultáció! Még csak pár hónapja tanultunk, de jól tudtuk, hogy konzultációra csak úgy nem járnak. Az előadók konzultációja egyike a legtitokzatosabb rítusoknak, egyetemi praktikáknak. Hivatalosan ez az az idő, amikor az oktató – törvény által kötelezve – az idejét a diákok rendelkezésére bocsátja. Hetente egyszer, a megjelölt órákban várja a kérdéseket, és kérésre megmagyarázza a nehezebb témákat. A valóságban viszont semmi szín alatt nem tanácsos olyankor nyugtalanítani a professzorokat és doktor urakat, mert a lehetséges változatok közül a legrosszabb módon írjuk be magunkat az emlékezetükbe. Ugyanis egy diákkal annál rosszabb nem is történhet, mint hogy strébernek vagy – ami még rosszabb – nehézfejűnek tartják, mert csak az ilyennek van szüksége arra, hogy másodszor is elmagyarázzák neki azt az anyagot, amit az órákon az oktató már olyan kitűnően előadott… Ha valaki konzultációt kért, az aláássa az oktató didaktikai hozzáértését, egyben pedig annak a jele, hogy nem bízik a professzor szavaiban: „Higgyék el, a kései Heidegger sokkal egyszerűbb, mint amilyennek tűnik, ha pedig valaki eredeti nyelven olvassa, nem lesznek nehézségei.”

Így hát amikor néhány, több évfolyammal előttünk járó diáknak megemlítettük, hogy Czaskit felkeressük az ügyeleti óráiban, egyfelől lenézően, másfelől megvetéssel néztek ránk. Úgy kísértek minket a tekintetükkel, mint a végletekig elkeseredetteket, akik úgy döntöttek, hogy behatolnak a sárkány barlangjába, hogy ott győzelmet aratva elnyerjék a fele királyságot és a királylány kezét. Erre elég későn jöttünk rá, már nem tudtunk volna méltósággal visszakozni. Felkészülve értelmes kérdésekkel és az ő műveiből vett idézetekkel, elindultunk a professzor szobája felé, ahol a sötét ajtók mögött ült egy nagy asztal mögött. Régebben nagy professzorok egész nemzedékei ültek azon a helyen. A hátunk mögül nevetést hallottunk, de amikor lenyomtam a kilincset, csönd lett. Beléptünk a sötét szobába, ami tele volt páfrányokkal és pálmákkal. A növénysor végén ülő Czaski lassan emelte fel a fejét az olvasmányából, és olyan csodálkozva nézett ránk, mint a biológus, amikor olyan lényt talál a terepen, amelynek a jelenleg rendelkezésre álló tudása szerint nem szabadna itt lennie. Czaski krákogott, kicsit zavartan, és azzal nyitott: „Az uraknak bizonyára rengeteg válaszuk van. Foglaljanak helyet, talán együtt sikerül ezekből kérdéseket faragni.”

Czaski gondolkodni tanított. És most nem egy gondolat logikus végigvezetéséről vagy az érvelés művészetéről volt szó. (Ezek nagyon is világos képességek, mégis, furcsamód, nagyon ritkák. Általában mindig oda lyukadnak ki, hogy erős meggyőződéssel állítják: igazuk van, és igazuknak kell lennie.) Czaskit a gondolkodás mint elemi erő érdekelte, amely képes részt venni az élet titkában. Olyan gondolkodás, amely képes kétségbe vonni önmagát, és nem ismeri a választ a kérdésre, hogy mi is ő voltaképpen. Kilökött minket a kellemes állapotunkból, és nyugtalanságot ébresztett. Megfigyeltem, hogyan változik a körülményektől függően. Az előadásokon ragyogott, csábított, mindenki szerette. Az érvelés simán ment neki, nem követett el hibákat, mindig precíz volt. Remekül érezte a terem hangulatát, egy elemzéssel nyomult vagy lazított, hagyta, hogy lélegzethez jussunk. Imádták.

Kifogástalan öltözet, méltóságteljes, nagylelkű. Nem emlékszem, hogy valaha bárkit is megalázott vagy kárára mulatott volna. Mindenkinek az volt a benyomása, hogy Czaski csak hozzá beszél, hogy az a nagy terem és benne a sok ember csak háttere az ő intim beszélgetésüknek.

A szemináriumokon meg mintha leeresztett volna. Megváltozott a hangja, nem is volt olyan zengő, a mondatai szétestek, tele voltak kitérőkkel, nemegyszer elvesztette a fonalat. Olykor meg egyenesen unalmas volt, főleg, ha valamit meg akart magyarázni. Az előadásokon a szellemességek mestere volt, itt sohasem tréfálkozott. De éppen a szemináriumok jelentették a gondolkodás igazi iskoláját. Éreztük, hogy valami tényleg fontos dologhoz kísérjük őt el, hogy minden pillanatban a mi tétova gondolataink érintkeznek a nagy dolgokkal. A szemináriumokhoz képest az előadásai: akár egy látványosság! Ha rákérdeztünk, Czaski igazat adott nekünk. „Az előadás az performansz – mondta. – A szemináriumokon arra törekszünk, hogy ne mutassunk be semmit, inkább csak gondolkozzunk.”

Ben úgy nézett ki, mint a fiatal Czaski. Semmilyen fizikai hasonlóság nem volt köztük, de éppen ilyennek képzeltem el Czaskit mint diákot. Egy pólyás gondolkodót, aki most tanul járni és beszélni. Azt hiszem, ezt Czaski maga is észrevette.