Viola Ardone

A nagy csoda

FORDÍTOTTA

TODERO ANNA

Viola Ardone

A nagy csoda

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Viola Ardone: Grande Meraviglia

© 2023 Giulio Einaudi Editore

Hungarian translation © Todero Anna, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 524 1

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla
traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Affari Esteri
e della Cooperazione Internazionale.

A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi
Együttműködési Minisztérium támogatta.

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Garamvölgyi Katalin

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Stefanónak

Csodálatos vagy, élet

és ámulattal nézem,

hogy gyermektelenségben

hűséged engem éltet

PATRIZIA CAVALLI: Csodálatos élet

Első rész
1982

1.

A félvilágban bolondok élnek, de olyanok, mintha macskák lennének. Farkuk sincsen, hangjukat is elhagyták, mégis macskák. Csacska macskák.

Ma reggel jött egy új nő, és mindent el kellett magyaráznom neki elölről: az első Colavolpe, utána Villanykörte következik, aztán az ápolók, aztán a felügyelők, aztán semmi, semmi, semmi, aztán megint csak semmi. És legvégül a bolondok.

Először is azt kell tudnod, hogy ez a félvilág olyan, mint a tenger: vannak a Nyugodtak, és vannak a Háborgók. Zárt tenger, de azért tenger, és minden tengeren lehet hajózni. A félvilágban él Elba is, aki én vagyok, de nekem ez az egész világ, mert a többi részéről azt se tudom, micsoda. Haha.

Az Új Nő nem beszél, a nevét sem árulja el. Az elején mindig így van: sokszor hallgatnak, aztán némelyek rákezdik, és abba se hagyják többé, egész szósalátákat tálalnak elénk titkos nyelven, amit nem ért senki. Hiába fülelünk, amikor elkezdenek hablatyolni.

Nincs válasz. Öt egész hatig számolok, aztán újrakezdem.

Kíváncsi vagy rá, miért hívnak Elbának?, kérdezem az Új Nőtől. Kacsint a bal szemével, ezt igennek veszem. Ez egy nagy, északi folyó neve, amely keresztülfolyik Németországon, a Mutti mondta, ez németül azt jelenti, hogy anyu. Meg tudod találni Németországot a térképen? Kettő van belőle: egy sárga meg egy narancssárga, így tanultam a Nagyseggű apácák iskolájában, ahová kilencéves koromban tanulni küldtek. A Muttim a narancssárgából jött, de azt mostanra teljesen bezárták a kommunizmusba. Fallal vették körül, pont úgy, mint ezt a félvilágot, se ki, se be, csak a folyók folyhatnak szabadon, mert azokat nem lehet megállítani. A nevemet viselő folyó átszeli a narancssárga Németországot, és a Fekete-tengerbe torkollik. Minden folyó eléri a tengert, mondogatta Mutti.

Az Új Nő úgy tekergőzik a takaró alatt, mint egy dühös macska. Én három egész négyszer megnyomkodom a mutatóujjam bütykével az orromon lévő kis púpot, aztán tovább magyarázok.

A Mutti annak idején kimenekült a narancssárga Németországból, de így is egy fal mögött végezte. Bezárták ide, de nem volt egyedül: a hasában ott voltam én, a fejében meg tömérdek dolog. A matek, az idegen nyelvek, az összes állat- és növényfaj neve, és az őrület.

Öt évet töltöttem a Nagyseggű apácáknál, és mire visszajöttem, a Mutti eltűnt. Colavolpe azt mondta, hogy meghalt, de én nem hiszek neki, mert időnként hallom a hangját. Az Új Nő felsóhajt, éhségbűz teríti be a szobát. Minek nézel te engem? Nem vagyok én olyan, mint a harmadik emeleti háborodottak, akik csak képzelik a hangokat! Akkor Colavolpe átrakott volna közéjük, mert ő a félvilág főnöke, őrültek és épeszűek ura, akár állatokról van szó, akár emberekről.

Az Új Nő vállat von, és maga köré tekeri a takarót, olyan, mint egy múmia, talán fázik egy kicsit, mint mindannyian. Csak van, aki a bőrén kívül fázik, és van, aki a bőrén belül, mint én.

Nem tudom, hogy tényleg hallom-e a Mutti hangját, vallom be, de az biztos, hogy él, eldugták valamelyik osztályon. Ezt biztosan tudom, az egyik bolond árulta el, amikor visszajöttem, nagyjából egy éve, és a bolondok nem tudnak hazudni.

Elhallgatok, az Új Nő hasa úgy csikorog, mint egy régi ajtó, ez a világ legszomorúbb hangja, úgyhogy inkább tovább beszélek. A Muttim szép volt, hunyd le a szemed, és próbáld elképzelni: a haja aranyló moha, a szeme susogó avar, az ujjai kúszó borostyán indái. Mellette minden jó volt, és ha sírtam, énekelni kezdett: Backe, backe Kuchen vagy Es war eine Mutter. Magunk között mindig Németország titkos nyelvén beszéltünk, hogy senki se lásson bele a gondolatainkba.

Mindig velem volt, sohasem hazudott, epilepsziás rohama sem volt. És játékokat is kitalált nekem. Volt a Némafilm: ha egy bolond ordítani kezdett, befogta a fülem, mozgatta a száját, és nekem ki kellett találnom, mit mond. A játéknak akkor volt vége, amikor a bolond elájult, vagy amikor Villanykörte bevitte a kis kamrájába.

Aztán volt a Megszökött cukorka: kettőnk közül az nyert, aki be tudta köpni a vécébe anélkül, hogy az ügyeletes nővér észrevette volna. Egyszer elfelejtettem lehúzni a vécét, és elvesztettem két pontot, de tanultam az esetből. Mert mi itt mind bolondok vagyunk, az igaz, de nem hülyék!

Volt az Ede, a teve: összeraktuk a felmosóvödröt meg a partvist, és olyan dromedár lett belőle, amilyet a tévében láttam egy természetfilmben, a hármas csatornán. Felültem a farúdra, és áttevegeltem a félvilág sivatagán.

Volt a Kis királynő. Én azt mondtam: Kis királynő, mondd meg nékem, hány lépést kell tennem nevetés és sírás nélkül, hogy a kastélyodat elérjem? Mire a Mutti azt felelte: öt zsiráflépést. Én meg számolni kezdtem: egy, kettő, két egész hat, három, négy, négy egész hét és öt. Amikor odaértem hozzá, úgy megcsiklandozta a nyakamat, hogy majd bepisiltem. Néha tíz elefántlépés kellett, néha száz hangyalépés. De végül is mindig őhozzá jutottam vissza. Ezért szépek a számok, mert soha nem érnek véget, pont olyanok, mint az emberek bolondságai, csak mindig rendezetten sorakoznak egymás után, nem összevissza. Én az egész számokat is szeretem, meg a törteket is, a törteket jobban, mert olyanok, mint én: pontosak, de nem komplettek.

És a te anyukád hol van, él?

Az Új Nő még arra sem veszi a fáradságot, hogy felém fordítsa az arcát, miközben a jobb mutatóujja körmét a bal tenyerébe vájja. Kihúzom a fekete borítós füzetet a matrac alól, és bejegyzem az Elmebetegségek naplójába. Ahányszor valami újdonságot látok, hozzáírom a listához, így segítek Colavolpénak felállítani a diagnózist. Sokszor nem értünk egyet: ő hisztériát mond, én skizofréniát, ő paranoiát, én mániát, ő raptust, én epilepsziát. Ráhagyom, mert ő a főnök, de azán az újak osztályról osztályra járnak, és végül pont az lesz a betegségük, amit én mondtam: skizofrénia, mánia, epilepszia. Szeretek rímeket faragni, és szerencsére a félvilágban minden szó -iára végződik, mint a bolondéria. Colavolpe sosem hajlandó elismerni, hogy nekem van igazam, mert féltékeny: én beleszülettem a bolondságba, neki meg egy élet munkájába került, hogy eljusson idáig.

A kinti világban sosem jártam, kivéve azt az öt évet a Nagyseggű apácáknál. De kit érdekel? A világ jön el ide. A Pólya mindenkit befogad: magasakat, soványakat, szépeket, csúnyákat. Itt, a nőiben mindenkinek megvan a heppje: az egyik a bőrét vakarja, a másik éjjel-nappal nyivákol, a harmadik hazudik, mint a vízfolyás. Van, aki másnak képzeli magát, van, aki széttépi a ruháját, és úgy mászkál, hogy kilátszik a csúnyája. Van, aki lefekszik, és halottnak tetteti magát, van, aki összekeveri a szavakat, van, aki folyton az alsó lakóját dörgöli. Ilyenkor: hideg víz, és máris elmúlik a viszketegség. Ha folytatja: elektrosokk.

Neked is szokott viszketni az alsó lakód? Úgy néz rám, mintha ez még sosem fordult volna meg a fejében. Vagy csak katatón, beírom az Elmebetegségek naplójába.

Ezen az osztályon, magyarázom az Új Nőnek, csupa nő van, vagyis hát olyan nőféleségek, mert mindenkinek van valami hibája, hiányossága.

Aldina neuraszténiás, igazi verseket ír, amelyek nem mindig rímelnek, nem olyanokat ám, mint az enyémek, be tudja fonni a haját, meg másokét is, és szét tudja törni az üvegtárgyakat. Ő az egyetlen szép közöttünk: göndör, fekete haja van, és szép, hosszú ujjai, bár a körmeit tövig lerágja. Azért záratta be az apja, mert beállt az agitátorok közé: jobb, ha bolond lesz, mint ha terrorista, mondta, amikor idehozta. Egy hónapot töltött a kazamatában, mert lázadozott, néha még ide, a Nyugalom tengerére is elhallatszott az üvöltése. Politikai fogolynak nyilvánítom magam, ordította, mire megkötözték. Egy napon még hálás leszel nekem, mondogatja neki az apja, amikor meglátogatja, Aldina pedig rendszeresen az arcába köp. Úgy látszik, még nem érkezett el az a bizonyos nap.

Nunziata kényszeres, állandóan csapvízzel mossa a csuklóját meg a nyakát, mert az illatszerosztályon dolgozott, a Rinascente áruházban. A hölgyek féltek tőle, és nem vásároltak kozmetikumokat, úgyhogy kirúgták, a szülei meg nem tudták eltartani, és ide küldték. Vannak jó és rosszabb napjai. A jó napokon mosolyog, odatartja a nyakát az ember elé, és azt kérdezi: na, milyen? Mi azt válaszoljuk, finom illata van, de igazából csak izzadság-, füst- meg állott hagymaszagot érezni rajta. A rosszabb napjain Nunziata senkinek sincs itt, még a parfümöknek sem.

Ara néni skizofrén, ő a legöregebb az osztályon, olyan a haja, mint a kóc, csak három foga maradt, de azok jó erősen kapaszkodnak az ínyébe. Nem tudja visszatartani se a kisdolgát, se a nagyot, éjjel-nappal hablatyol, itt él ezer éve. Már azelőtt itt volt, hogy elküldtek a Nagyseggű nővérekhez, és ezért különösen szeretem. Mindig azt képzeli, hogy aznap van az esküvője, mert fiatal korában az oltár előtt hagyták el, és ezt soha nem heverte ki. Legalábbis így hallottam, és elhiszem, mert előfordul, hogy a szerelem eszét veszi az embernek. Haha.

A Mutti volt a tanú, én meg a koszorúslány, mindennap, a néni úgy vonult végig az ágyak között, mintha a templomban volna, letérdelt az ágytálas szekrényke előtt, és mindig ugyanazt a szöveget kántálta: én, Palomba Carmela, törvényes férjemmé fogadlak téged – és itt minden esetben más név következett –, míg a halál el nem választ. Ámen, zárta le a fogadalmat. Ámen, ámen, ismételtük Muttival, összetett kézzel. Palomba Carmela keresztet vetett, visszament az ágyába, és bepisilt, mint egy vén, ráncos kislány. A Mutti megmosdatta, tiszta bugyit adott rá, és egy kis fésűvel, amit a köntöse titkos zsebében tartott, gondosan megfésülte Ara néni hosszú, hófehér haját. Én magamra csavartam a lepedőt, ami a menyasszonyi uszálya volt, néztem őket, és egyszerűen boldog voltam.

Pina kleptomániás, ellopja a többiek ebédjét, hogy odaadja a gyerekeinek, mondja, csakhogy a gyerekei nincsenek itt vele, talán nem is léteznek sehol, csak a fejében. Ha ilyen étvágytalan vagy, jól kijönnétek egymással, mondom az Új Nőnek, te félreteszed az ételt, ő meg befalja. Idebent segítünk egymásnak az ilyen dolgokban. Ahányszor csak Pina elcsen valamit, Colavolpe rájön, és Cafkának nevezi, olyan ez, mint valami becenév, de igazából csúnya szó. Amikor Colavolpe azt ordítja neki, hogy egy cafka, a nővérek nevetnek, Colavolpe meg kivicsorítja félig fekete, szinte haldokló fogait. Mi nem mondhatjuk utána, mert nem tűri a trágár beszédet, kivéve, ha hisztériás rohamunk van, és olyankor a kazamatában lévő magánzárkába küld minket, ott szabadon beszélhetünk, és hagyhatjuk, hogy minden rossz kijöjjön belőlünk a szánkon meg a többi testnyílásunkon át. Én sosem voltam a kazamatában, de Aldina dühöngve ment be, és nyugodtan jött ki. Milyen volt, kérdeztem tőle. Nem felelt, egy verset írt egy vécépapírdarabra:

A harag lélekdaganat,

szív és torok közé ragadt,

sok-sok mázsányi gyűlölet

terheli szívverésedet.

Szép, mondtam neki, de nem értettem. Erre széttárta a tenyerét, és lehúzta a verset a vécén. Szar vers volt, felelte, és beleköpött a vécécsészébe.

Te szoktál verset írni?, kérdeztem az Új Nőtől. Én rímeket találok ki, mint a tévéreklámokban, amiket a Muttival néztem, mielőtt elvittek a Nagyseggű apácákhoz. Neked hiányzik az anyukád? Nekem mindennap, de napról napra kevésbé, a nosztalgia olyan fájdalom, ami elmúlik, írtam be az Elmebetegségek naplójába, pont ez benne a legrosszabb.

Érted? Semmi válasz. Érted? Semmi. Érted, érted, érted, érted, érted? Mindegy, lehet, hogy csak süket vagy, nem a te hibád. Akkor elmondom neked, mit szeretek, jó? Szeretem megszámolni a dolgokat, szeretek tévét nézni, reklámdalokat énekelni, felgyújtani dolgokat, magamban beszélni, hogy ne legyek egyedül, rendszerezni a mániákat. Hogy bolond vagyok-e, nem tudom, de ez az otthonom.

Lesem az Új Nő arcát, hogy lássam, figyel-e rám. Mereven bámulja a szürke falat, mintha faleveleket látna rajta. Előtted egy másik Új Nő faleveleket látott, mondom neki, tudtad? Nem csak a fákon, ott is látta őket, ahol egyáltalán nem voltak: faleveleket látott a tusolóban, az ágyakon, az ebédlőben. És beszélgettek is: ő a falevelekkel, a falevelek vele. Aztán egy napon meggyógyult, és hazavitte a családja. Én nem engedtem volna ki, mert a falevelek nem egyszerű esetek, nem tűnnek el olyan hamar, ahogy jöttek. Meg is mondtam Colavolpénak, de ő szokás szerint a maga feje után ment, és a lány hazatért. Három hónap múlva hozták vissza, bekötözött csuklóval. Te nem látod a faleveleket, ugye? Az Új Nő hallgat, én viszont tovább beszélek, hátha tényleg figyel rám, sosem lehet tudni.

Én nem látok faleveleket, és nem hallok hangokat, kivéve a Muttiét, ami éjjel szokott szólongatni. Tudod, mi az a szomorúság? Az, ami nem akar elmúlni, ha egyszer rájött valakire, és akkor rengeteg piros cukorka meg kék cukorka kell neki, meg elektrosokk is, újra meg újra. Neked is ez a bajod?

Az Új Nő azt mondja, nem, úgyhogy talán igen. Szólnom kell róla Colavolpénak, amikor vizitel. Eláruljak egy titkot? Azért írom be az összes betegséget a Naplómba, hogy rájöjjek, nekem mi bajom. A tudás fél gyógyulás.

Akik bekerülnek ide, mind úgy érzik, hogy ez valami szerencsétlenség, és napokig sírnak. Pedig bezárva lenni nem a világ vége, én mondom neked, csak a félvilág kezdete.

Aldina azt mondta, hogy a rácsokon túl is ugyanilyen minden. Csak idebent hálóingben járnak a bolondok, kimondják, amit gondolnak, és szűkebb a börtönük, mint a kinti bolondoknak, akik ingben és nyakkendőben járnak, szabadnak érzik magukat, és időnként azt mondják egymásnak: mit képzelsz, nem vagyok én bolond!

A nem-bolondok gyűlölik a bolondokat, bezárják őket a félvilágba, és be sem teszik ide a lábukat, még a látogatási napokon sem, mert a lelkük mélyén félnek, hogy többé nem engedik ki őket. Akikkel baj van a kinti világban, azokat mind ide hozzák – mert csúnyák, mert rosszak, mert szegények. A gazdagok sosem bolondok, vagy ha mégis, akkor valamelyik komfortos klinikára viszik őket. Egy másik Új Nő, aki előtted érkezett, valamikor gazdag volt, aztán elszegényedett, és így már nem idegkimerülése volt, hanem bolond lett, úgyhogy itt végezte.

Kényelmesebb egyetlen eldugott helyen tartani az összes selejtet, így senki sem látja őket, és nem is léteznek többé. Ahogy a reklám mondja: egyetlen mosás, és volt folt, nincs folt.

2.

Itt, a félvilágban két csapat van, magyarázom az Új Nőnek: a bolondok a nem-bolondok ellen, mi őket próbáljuk kicselezni, ők meg minket. A nem-bolondok olyanok, mint a sakkfigurák: a felügyelők nem érnek semmit, de erősen tudnak kötözni; két ápoló ér egy orvost, de ők injekciót is adhatnak; Villanykörte kétszer annyit ér, mert ő adja az elektrosokkot, ha rosszak vagyunk; és Colavolpe ér a legtöbbet, mert nem csinál semmit, de mindenről ő dönt. Villanykörtét könnyű felismerni, mert pont olyan, mint Luisa asszony, a bejárónő abban a vécétisztító-reklámban: „Korán kezd, korán végez, és nem pucol vécét.” Egyszer elmondtam neki, de nem nevetett, mindig nagyon feszült, mint egy elektromos kábel. Haha.

Te szereted a tévéreklámokat? Az Új Nő hunyorít, ezt nemnek veszem. Elárulod, mit szeretsz? Szeretsz énekelni, szeretsz rajzolni, szeretsz számolni? Én kétjegyű számokkal is tudok számolni fejben, de Colavolpe szerint ez a betegségem tünete, és abba kell hagynom a folytonos számolgatást.

– A fej olyan, mint egy gyufásdoboz – folytatta, és megrázott egy skatulyát, amelyben zörögtek a gyufaszálak –, addig tömöd, míg meggyullad, és abból a sok számból meg szóból csak hamu marad. – Aztán végighúzott egy szál gyufát a doboz érdes részén, és pipára gyújtott. – A nők agya kisebb, mint a férfiaké, és könnyebben meggyullad – tette hozzá, aztán kisétált az osztályról, füstgomolyokat hagyva maga után.

De ez hazugság, mondom az Új Nőnek. Ha ilyen könnyű lenne meggyújtani a dolgokat, mostanra már viszontláttam volna a Muttit. Nem igaz, hogy meghalt, ahogy Colavolpe mondja, Ara néni árulta el pár nappal azután, hogy visszajöttem a Nagyseggűektől. Megfogta a vállam, és azt mondta:

– Anya ott, anya ott, anya ott – és a lenti toronyra mutatott, ahol a Súlyos Háborgókat őrzik. Aztán kigombolta a hálóingét, és megmutatta löttyedt mellét. – Neked, neked, neked – ordította. Fehér, ráncos bőrén ott lógott a gyöngyház szemes medál, amit a Mutti mindig a nyakában hordott. Amikor el akartam venni, olyan hangosan kezdett kiabálni, hogy Gillette odarohant, és beadott neki egy nyugtató injekciót, amitől egész nap aludt. Gillette a bajuszos nővér, azért hívják úgy, mint a borotvapengét, mert van egy kis szakálla is, de szíve is van. Másnap reggelre a Mutti nyaklánca eltűnt. Megkérdeztem Colavolpét, ő vette-e el vizit közben.

– Ha az ember a bolondokra hallgat, a végén maga is megbolondul – felelte anélkül, hogy rám nézett volna. – Szegény anyádat magához szólította a Jóisten, imádkozz érte és magadért is.

Nem hiszek neki: mielőtt elmentem a Nagyseggű apácákhoz, a Mutti megígérte, hogy itt lesz, amikor visszajövök. És ő soha nem hazudott, epilepsziás rohama sem volt. Egyszer találtunk egy kis almamagot egy fonnyadt almadarabban, amit ebédre kaptunk. A Mutti a zsebébe dugta, és mihelyt kiengedtek minket az udvarra, ástunk egy kis lyukat, és beletettük a magot, aztán befedtük földdel.

– És most? – kérdeztem.

– Meg kell várni, hogy essen az eső – felelte.

– És az eső után?

– Semmi.

– És aztán?

– Megint semmi.

Csalódottan néztem a földkupacot, és belerúgtam egy kis, éles kőbe.

– Amikor visszajössz, egy kis fát találsz itt.

Vállat vontam.

– Nekem elég, ha te itt leszel – nyafogtam, és belekapaszkodtam a köntösébe.

– Azok a dolgok, amelyeket szeretünk, akkor is tovább léteznek, ha látszólag eltűnnek.

– Mert igazából nem tűnnek el?

– Mert igazából virágoznak.

Két nappal ezután vittek el a Nagyseggűekhez.

Az Új Nő mintha nem is hallotta volna, úgyhogy megtörlöm a szemem a hálóingem ujjával, kifújom az orrom a lepedő szélébe, és folytatom.

Colavolpéval már megismerkedtél? Ő mindenkiről tud mindent, és felcímkézi a fájdalmadat: neuraszténiás vagy, lunatikus vagy, mániás vagy, eufóriás vagy, szeszélyes, paranoiás, hisztérikus. Én talán autista vagyok, egyszer ezt mondta nekem az egyik nővér, de a következő hónapban elment, beállt az egészségesek kórházába, ahol összevarrják a lyukakat és helyreteszik a csontokat. Nem volt alkalmas rá, hogy a fejeket gyógyítsa, a felügyelők is ezt mondták, túl lágyszívű volt. Szerinted is autista vagyok? Az Új Nő olyan erősen harap az alsó ajkába, hogy véres lesz a lepedő. Ezt mittudoménnek veszem.

Minden betegségnek megvan a maga jele, érted? Colavolpe ismeri ezeket, és eldönti, hogy piros cukorkát kapsz vagy kék cukorkát, hogy aznap jól vagy-e vagy rosszul, hogy maradsz-e a Nyugalom tengerén, elvisznek-e a Háborgók vagy a Félháborgók közé, hogy feküdnöd kell-e vagy fel kell kelned, hogy leszíjaznak-e vagy sem, áramütést adnak-e vagy sem. Ilyenkor hívja Villanykörtét, aki beléd vezeti az áramot: gyengét, nagyon gyengét vagy erőset.

Az áram egy fényes faládából jön, magyarázom az Új Nőnek, ilyen nagy, mutatom, a vállamnál kissé szélesebbre tárva a karomat. Leveszik róla a takarót, és van rajta egy kar meg egy mutató, ami az áramütés erősségét jelzi. Így működik: a felügyelők végigkergetnek az összes osztályon, és végül mindig elkapnak, bevisznek a szobába, szorosan lekötöznek, egy műanyag korongot tesznek a szádba, nehogy eltörjenek a fogaid, egy sapkaszerűséget tesznek a fejedre, és alatta kábeleket bújtatnak a hajadba, a kábelek végén csipeszek vannak, a csipeszeken vizes géz. Idáig tudsz követni? Aztán van az óra, ami nullától hatvanig számolja a másodperceket. A Mutti még kicsi koromban megtanította nekem a számokat, talán ezért szeretem őket, nem azért, mert autista vagyok. Az óra két oldalán vannak a kapcsolók. Egyes kapcsoló: áram. Kettes kapcsoló: sebesség. Amikor kigyullad a vörös fény, kezdődik a műsor, egy üvegajtón keresztül kell néznünk, mert Colavolpe szerint a félelem jó tanácsadó, és többet tanulunk mások hibáiból, mint a sajátjainkból. Aki dühöng, megy az elektrosokkra, aki káromkodik, megy az elektrosokkra, aki a lenti lakóját dörgöli, megy az elektrosokkra, aki félrebeszél, megy az elektrosokkra, aki éjszaka bepisil, megy az elektrosokkra, aki nem hajlandó enni, megy az elektrosokkra. Az Új Nő eldugja a karját, két szőlőinda, zöldes vénákkal behálózva.

Szeretnél mindent, de mindent tudni? Megpróbálok ráijeszteni, ahogy Colavolpe tanította. Megesik, hogy a beteg kiabál és vonaglik, és aztán hány, összepisili magát, és végül epilepsziás rohamot kap, két napig alszik egyfolytában, és mikor felébred, ugyanolyan lesz, mint volt, csak jobb és nyugodtabb, és a sapkára meg a kábelekre meg a vörös fényre egyáltalán nem is emlékszik. Először nem bírja kinyitni a száját, és sokszor a saját nevét sem tudja, mint a sárga csőrű papagáj, amelyik azt se mondja, hogy „Portobello”. Szoktad nézni a Portobellót a tévében?

Egyszer a Muttit is elkapták a felügyelők, mielőtt elválasztottak minket. Hallották, hogy álmában kiabál, felébresztette az egész osztályt, még a szuterénben is panaszkodtak a nővérek. Colavolpe átvitette az üvegajtós szobába, és mindannyiunkat odarendelt. Gillette bevitt egy harmadik emeleti kamrába, hogy ne kelljen végignéznem, de Colavolpe rájött, és Gillette-nek vissza kellett vinnie. A Mutti ott feküdt Villanykörte szobájában, a sapka eltakarta a haját, amelyik ugyanolyan, mint az enyém, sárgamacska-színű. Amikor meglátott, elmosolyodott, mintha kezdődne a mutogatós játékunk. Kigyulladt a vörös fény, a Mutti felemelte a két mutatóujját, és mozgatni kezdte, olyan volt, mint egy karmester a pálcájával, és rákezdett a kedvenc dalocskánkra: Es war eine Mutter. Énekelj, kérte az üvegen túlról. Énekelj velem, Elba, olvastam le a szájáról. És én is belekezdtem, először csak egészen halkan.

Villanykörte elfordította az egyes kapcsolót, és rögtön utána a kettest is. A Mutti szorosan becsukta a szemét, és kitátotta a száját, de én nem hallottam semmit, mert két kéz fogta be a fülemet, és azt képzeltem, hogy ő is énekel, miközben torkom szakadtából üvöltöttem az Es war eine Muttert, egyre hangosabban és egyre gyorsabban, míg el nem értem az utolsó strófáig, akkor kialudt a vörös fény, a Mutti görcsösen rángatózott, azután elterült. Felnéztem, és Gillette szőrös állát láttam a fejem fölött. Levette a kezét a fülemről, és visszakísért az osztályra.

Azt a dalt soha többé nem énekeltük, a Mutti nem is emlékezett rá, hogy valaha tudta.

3.

Egy: ha eszel, ha nem, egyre megy.

A Muttitól tanultam rímet faragni a számokra. Megtanította a betűket is, a folyók meg a tengerek nevét, a mértékegységeket, a mitológiai görögök történetét és Németország titkos nyelvét. Többet tanultam tőle, mint a Nagyseggű apácáktól. Valamivel el kell foglalnia magát az embernek, mondogatta a Mutti, tanulni kell, hogy ne őrüljön meg az ember. Neked is ezt kellene csinálnod, ajánlom az Új Nőnek. Szeretnéd tudni, mi a narancssárga Németország fővárosa? És a sárgáé? Lehunyja az egyik szemét, ezt nemnek veszem.

Három egész kettő napja érkezett meg az Új Nő, és egy falatot sem evett azóta. Rendben, nem akarsz enni, korholom, de tudnod kell, hogy senki sem fog könyörögni neked, nem fogja a szádhoz vinni a falatot. Senki sem ölel meg minket, magunkat kell megölelnünk, különben jön a szíj vagy az elektrosokk. Nekem elhiheted, én itt, a félvilágban születtem és nőttem fel, mint az az állatkerti panda, amelyiket egy természetfilmben láttam, a hármas csatornán. Bolond az anya, bolond a lánya, bolond az egész família.

Amikor kicsi voltam, a nővérek betettek a Mutti ágya melletti kiságyba, és minden jó volt, kivéve egy alacsony, kreol bőrű bolond nőt, aki mindennap azt kiabálta: szétverem a fejem, szétverem a fejem, aztán egyszer meg is tette. Nekirohant a falnak, és betörte a fejét. Nem igaz, hogy az agy szürke, ahogy a Nagyseggű apácák mondták, tudtad? Gillette négy egész két napig dolgozott, hogy eltüntesse a vörös foltokat a falról, még ma is látom a nyomukat, pedig már jó rég történt, akkoriban a Mutti meg én két boldog macska voltunk a Nyugalom tengerén, és megvolt mindenünk, ami kell: simogatások, puszik, nyakcsiklandozások, a San Remó-i fesztivál dalai, a reklámdalok és a Happy Days sorozat minden délután.

A Mutti mindig azt mondta, hogy a félvilág olyan, mint egy tengeri utazás: Colavolpe a kapitány, az ápolók meg a matrózok, azért járnak fehérben. A rácsos ablakok a hajóablakok, és arra vannak, hogy ne fröcsköljön be a világ, amikor odakint vihar dúl, a piros cukorkák és a kék cukorkák meg segítenek, hogy ne beszéljünk félre a tengeribetegségtől.

Te szereted a hajókat? Az Új Nő a lábujjait bámulja, aztán rám hunyorít, ezt igennek veszem. Pedig csak tikk, a test önkéntelen mozgása, amit kívülről látni lehet, és belülről nem lehet uralni, így írtam le az Elmebetegségek naplójában. Nekem is van néhány tikkem, árulom el neki, hogy összebarátkozzon velem, és megnyomkodom a kis púpot az orromon.

Amíg együtt voltam a Muttival, egyetlen aprócska tikkem sem volt. De akkoriban nem tudtam, hogy be vagyok zárva, csak akkor vettem észre, amikor kijutottam, mint a panda, amelyik csak a ketrecet ismeri.

Egy napon jött egy úr a bíróságról. Tudod te, mi az a bíróság? Az a hely, ahol Perry Mason a hűséges titkárnőjével, Della Streettel együtt elítélteti a bűnösöket. Nem szoktad nézni Perry Masont a tévében?

A bírót úgy hívták, hogy Tommaso Saporito, de nem volt titkárnője, és nem hasonlított se Perry Masonre, se senkire a tévéből. Fekete, göndör haja volt, és azt akarta tudni, mit keres egy kislány egy ilyen helyen, és a válasz az volt, hogy nekem csak anyukám van, apukám egyáltalán nincsen, az anyukám itt van, a félvilágban, ezért vagyok itt én is. Colavolpe azt mondta neki, hogy talán bolond vagyok, de ezt még nem lehet biztosan tudni, várni kell, és addig is itt tartanak.

– Nem igaz, hogy nincs apukám – hívtam fel a figyelmét –, én emlős vagyok, nem gomba! – pontosítottam, ahogy a Muttitól tanultam valamikor.

– És hol van az apukád? – kérdezte az a kedves úr.

– A Mutti azt mondja, titok – és bezártam a számat egy képzeletbeli kulccsal, ahogy a Mutti szokta, ha erről a témáról beszélt.

Nem maradhatok itt, határozott Saporito bíró úr, és megsimogatta a hajamat. Az elmegyógyintézet még felnőtteknek sem való, nemhogy kisgyerekeknek. Elmesélte, hogy kicsi korában neki is nehéz élete volt, és biztosan bűnöző vagy drogos lett volna belőle, ha nem egy északi családnál nevelkedik egy darabig. Egy különvonattal ment Modenába, sok más gyerekkel együtt, hat hónapot töltött ott, és az északi szülei azután is követték a sorsát, hogy visszatért Nápolyba, és segítettek neki, hogy az legyen, ami lenni akart: gyerekekkel foglalkozó bíró. Azt feleltem neki, hogy én viszont csak bolond akarok lenni, mint az anyám. Hátrasimította a fürtjeit, és megdörzsölte a szemét, mintha belement volna valami, szipogott, pedig nem tűnt náthásnak, és elmagyarázta, hogy ahhoz, hogy jobban érezzük magunkat, néha távol kell lennünk a szeretteinktől. Aláírt egy papírt, így elhagytam a félvilágot, és elmentem a Nagyseggű apácákhoz. Mielőtt a Mutti elbúcsúzott volna tőlem, az ablakból rámutatott arra a helyre, ahová a kis almamagot vetettük.

– Azok a dolgok, amiket szeretünk, néha látszólag eltűnnek – mondta, és magához szorított, nekem pedig összeszorult a szívem.

– De igazából virágoznak – feleltem, és mivel ő nem sírt, én sem sírtam.

Te jártál iskolába, vagy mindig is bolond voltál? Az Új Nő a nagylábujjával rácsap az ágy rácsára. Ezt nemnek veszem.

Saporito bíró úr azt hitte, jót tesz velem, de csak rosszabb lett. Az Angyalok Házában nappal az apácák ütöttek, éjszaka a gyerekek. A főnökasszonyt Nikotin nővérnek hívtuk. Ha valami nem tetszett neki, ronggyá verte az embert, és sok minden nem tetszett neki. Nikotin nővér titokban dohányzott, mind tudtuk, de nem gyónhattuk meg senkinek. Ahogy a reklám mondja: „Ki a Golia cukrot nem szereti, azt büntetés fenyegeti.”

Az Angyalok Házához képest a félvilág olyan, mint az Addams family, és én vagyok Wednesday. Haha.

Mindennap meg akartam szökni, hogy visszajöjjek ide, de Gumisegg nővér felhívta a figyelmemet, hogy a félvilágban csak a bolondok lakhatnak, a bolondok gyerekei nem, kivéve, ha ők maguk is bolondok. Én nap mint nap megtettem mindent, hogy minél előbb az legyek és újra láthassam a Muttit. De, tudod, bárki meg tud bolondulni, ha oka van rá. Csak úgy, ok nélkül megbolondulni, na, az a nehéz, nekem elhiheted.

Addig is muszáj volt ott maradnom a Nagyseggű apácáknál, akik legalább reggel meg este adtak egy tál ételt. És nyári vasárnapokon mandulatejet is kaptunk, ez volt Isten létének egyetlen bizonyítéka, amit az apácák adni tudtak. Légy hálás érte, mondta Nikotin nővér, különben azt kapod, amit érdemelsz. És az verés volt, nagy verés.

Az ebédet Leveske nővér osztotta. Itt a finom leves, mondta mindenkinek, és lecsapott elénk egy tányért, tele barna vízzel, amiben néhány világosdrapp darabka úszott. Az Angyalok Házában öt éven át tűrtem a verést, ettem a tehénlepénylevest, és imádkoztam térden állva: édes Jézus, kérlek szépen, bolondságot küldj most nékem.

Egy napon Nikotin nővér magához hívatott, és azt mondta: vége az aranyéletnek, kijártad az általánost, most már kiléphetsz a világba, nevelőszülőkhöz kerülsz. Nem akarok kilépni a világba, vissza akarok menni a félvilágba, mondtam. Akkor Nikotin nővér elnyomott egy csikket a karomon, mert nem sok szellem szorult belé, még vallásos szellem se, az igazat megvallva. Kibuggyantak a könnyeim, és felkiáltottam:

– Mi az, bolond vagy?

Leveske nővér úgy húzta a száját, mint amikor valamelyikünk egy csúnya szót mondott.

– Nem mehetsz vissza oda – mondta Nikotin nővér, és újabb cigarettára gyújtott füsttől sárga, ráncos csirkelábra emlékeztető ujjaival. – Te nem vagy beteg, csak rossz vagy. Túlságosan is sokáig tartottunk itt ingyen, puszta jóságból, hálásnak kellene lenned érte.

– A Muttimat akarom – erősködtem.

– Anyukád nincs többé – zárta le a vitát Nikotin nővér. – Anyukádat magához szólította a mi mindenható Urunk. Ha nem akarsz nevelőszülőkhöz menni, árvaházba kerülsz.

De én nem hittem neki: Nikotin nővér még Isten előtt is titkolózott, hát még a halandó emberek előtt. Különben is, a Mutti azt mondta, hogy megvár, és az ígéretén kívül nem volt semmim.

Attól kezdve tényleg úgy viselkedtem, mint egy bolond: tollal szemen szúrtam a többieket, a köpenyem övét beáztattam, hogy nehezebb legyen, és azzal csapkodtam az apácákat, felugrottam a padra, amikor elkezdődött a tollbamondás. Összekentem ragasztóval a vécépapírt, és bedobtam a lefolyóba. És az Angyalok Házába nem járt Luisa asszony a vécétisztítójával! Tincsenként téptem ki a hajamat, ahogy az egyik bolondtól láttam az osztályunkon, mielőtt elvitték volna a Háborgók közé. A tehénlepénylevest a tányérban hagytam vagy titokban kihánytam, alig két hónap alatt minden ruhám bő lett rám, úgy festettem, mint egy beteg egér.

Az Új Nő lehúzza az arcáról a takarót, és felül. Ő is úgy fest, mint egy beteg egér, és csupa folt a képe. Át kéne tenni az étvágytalanokhoz, jegyzem fel az Elmebetegségek naplójába, szólni kell majd Colavolpénak, amikor vizitel.

Egy napon Nikotin nővér beleunt a verésbe, azt mondta, hogy ez így nem mehet tovább, és ha tényleg oda akarok menni, a félvilágba, akkor oda küld, úgy kell nekem. Bolond az anya, bolond a lánya, bolond az egész família. Gumisegg nővér felhívta a kedves bírót, aki aláírt egy újabb papírt. Olyan szomorú volt, mint Fonzie, amikor elromlik a motorja, azt mondta, hogy mihelyt jobban leszek, egy igazi család gondjaira bíz majd, mert egyetlen kiskorúnak sem szabad olyan helyen élnie, mint a félvilág. De az én családom pont egy olyan hely, feleltem. Erre végigsimított a fürtjein, és még szomorúbb lett. Mint mikor Fonzie meg Ricky Cunningham összevesznek, de ők aztán mindig kibékülnek még a szignál előtt. Szandi-mandi-hepidéjz.

Mikor visszajöttem a Pólyába, nem találtam a Muttit. Nem várt a szürke, rácsos kapu mögött, nem volt az ebédlőben, nem volt az osztályon, nem volt a tévészobában. Volt néhány olyan bolond, akit nem ismertem. Volt egy új ápolónő, Aranyfürtöcske, akinek szőke haja volt, és hasonlított a hármas csatorna bemondónőjére. Itt volt az én drága Gillette-em, aki azonnal szőrös arcához szorított, mihelyt meglátott. Colavolpe délután vizitelt, és csak annyit mondott:

– Már megint itt vagy? Az alma nem esik messze a fájától.

Az ablakon túl, azon a helyen, ahol elástuk a kis magunkat, egy vékony fácskát láttam. Azok a dolgok, amiket szeretünk, nem tűnnek el, gondoltam.

– A Mutti miatt jöttem vissza – mondtam neki. – Hová dugtad?

– Akkor sajnos hiába tetted meg ezt az utat – szívott bele a pipájába, majd sarkon fordult, és eltűnt.

– Ez hazugság! – kiáltottam utána, aztán végigrohantam a folyosón, aztán addig püföltem az öklömmel a falat, amíg meg nem jelent Seprűnyél.

Seprűnyél egy elég öreg ápolónő volt, akkor helyezték ide, amikor én a Nagyseggűeknél voltam. Állva meg járás közben is képes volt fingani. Igazi bajnoka volt a járás közbeni fingásnak, az egész kórtermet végig tudta járni úgy, hogy egy pillanatra sem hagyta abba a durrogtatást, és ezért az összes bolond nagyra tartotta.

– Mindenkinek megvannak a maga képességei – magyarázta a Mutti, amikor még velem volt. – És nem mindegyik illatos.

Csak Sandraccio próbálta megfosztani a fingóbajnoki címétől Seprűnyelet. Sandraccio kényszerbeteg, a nyugodt férfiak osztályán lakik, néha az udvaron szoktam találkozni vele, amikor ő a soros a fűnyírásban. Elég jóképű, de nem úgy, mint a férfiak a tévéfilmekben, és van egy sebhelye, ami végigfut az egész bal orcáján, olyan, mint egy kis vonat vágánya.

– Azt mondták, hogy jövő hónapban kitesznek – meséli mindenkinek, aki arra jár. – Szerinted menni fog? Aztán ha kint leszek, leteszem a vizsgáimat a közgázon, mit gondolsz, menni fog? Már csak tizenkilenc vizsga van hátra, mit mondasz, menni fog? Így az apám cégénél fogok dolgozni. Az apám könyvelő. Én utálom a könyvelést. Mikor megmondtam az apámnak, azt gondolta, hogy megőrültem. Szóval most akkor szerinted dolgozzak nála? Na de ha nála dolgozom, menni fog?

Néha én is azt kérdezem magamtól, hogy menni fog-e. Egy éve jöttem vissza, és újra ugyanazokat a dolgokat csinálom, mint régen, de a Mutti nélkül még a Happy Days is Szomorú Days lett. A félvilág olyan, mint egy kísértethajó, eltévedtünk a tenger közepén, és senki sem siet a megmentésünkre, a világ megfeledkezett rólunk. Ezért amikor megszólal a Szerelemhajó zenéje, kikapcsolom a tévét, és visszamegyek az ágyamba. Ha hiányzik az az ember, akit szeretünk, a dolgok nem léteznek többé, nem gondolod?

– Mikor jön vissza a Mutti? – kérdezem Colavolpétól, valahányszor vizitelni jön.

– Amikor piros hó esik – nevet feketés fogai kétharmadával.

– Éjszaka szoktam hallani, ahogy énekel.

– Legközelebb szólj, összehozlak Villanykörtével – mondja, és beleszív a pipájába.

Ő ilyen, szeret viccelődni, nem gonosz ám. De mindig győzni akar, és amikor megmakacsolja magát, hiába is próbálná az ember jobb belátásra bírni, hagyni kell, hogy fejjel menjen a falnak. Mint fél éve azzal az akkori Új Nővel: ő bipoláris zavarról beszélt, én önbántalmazásról, aztán egy napon megláttuk, hogy a nő karja meg a lába tele van vágásokkal. Némelyik már behegedt, mások még véreztek, de mind virág alakú volt. A szörnyű dolgok néha tele vannak csodákkal, nem gondolod? Te nem vagy önbántalmazó, ugye? Mutasd a karod! Az Új Nő előrenyújtja a karját, és rám hunyorít. Ezt nemnek veszem. Megérintem a kezét, hideg és merev, mint egy kilincs, azonnal el is engedem. Tudsz titkot tartani? Nem felel, megint hunyorít, ezt igennek veszem. Én gyújtottam fel a félvilágot.