AMTAK E-KÖNYVEK

KARINTHY FRIGYES

TANULMÁNYOK, KRITIKÁK

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-52-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KARINTHY FRIGYES

Tanulmányok, kritikák

Tartalom

KARINTHY FRIGYES

Tanulmányok, kritikák

SHAW BERNÁT CAESARJA

VERS ÉS SZAVALÁS

ADY ENDRÉRŐL

A MOZGÓFÉNYKÉP METAFIZIKÁJA

PETERDI ANDOR VERSEI

MOLNÁR FERENC: KETTEN BESZÉLNEK

HORVÁTH ÁKOS: FEKETE LANT

SZABOLCSI LAJOS: VASÁRNAPOK

SOMLYÓ ZOLTÁN: DÉL VAN

BÍRÓ LAJOS: MARIE ÉS MÁS ASSZONYOK

MÓRICZ ZSIGMOND ELBESZÉLÉSEI

ERDŐS RENÉE: ARANYVEDER

GYÖKÖSSY ENDRE: MAGYAR MUZSIKA

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ VERSCIKLUSA: A SZEGÉNY KISGYERMEK PANASZAI

HERCZEG FERENC: SZELEK SZÁRNYÁN

MIKSZÁTH-ADOMA, MEG OSZT' MÉG VALAMI

SHAW BERNÁT: AZ ORVOS DILEMMÁJA

TÓTH ÁRPÁD

SÍK SÁNDOR: SZEMBE A NAPPAL

BRÓDY SÁNDOR: A MEDIKUS

CSÁTH GÉZA: DÉLUTÁNI ÁLOM

FÜST MILÁN

KAFFKA MARGIT: TALLÓZÓ ÉVEK

H. BATAILLE: A SZERELEM GYERMEKE

HEVESI SÁNDOR: AZ APJA FIA

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ: BOLONDOK

GÁBOR ANDOR ÉS SZIRMAY ALBERT: FEHÉR KABARÉ

SZOMORY DEZSŐ: GYÖRGYIKE, DRÁGA GYERMEK

SZILÁGYI GÉZA: KÖNYVEK ÉS EMBEREK

RIVOIRE ÉS BERNARD: MON AMI, TEDDY

BERNSTEIN: AZ OSTROM

BALÁZS BÉLA: DIALÓGUS A DIALÓGUSRÓL

CSÁTH GÉZA

KÉT MOSOLY

H. G. WELLS

MADÁCH

FÜST MILÁN: BOLDOGTALANOK

HATVANY LAJOS: FELESÉGEK FELESÉGE

OSVÁT ERNŐ...

MÓRICZ ZSIGMOND: SZEGÉNY EMBEREK

IGNOTUS

ESŐ

BABITS: SZIGET ÉS TENGER

ASCHER OSZKÁR

UTÓLAGOS JEGYZETEK A MOLNÁR-DARABHOZ ÉS A KRITIKÁKHOZ

KOSZTOLÁNYI: READINGI FEGYHÁZ

GELLÉRT LAJOS: EGY EMBER, AKI MINDENÁRON BOLDOG AKAR LENNI

BEVEZETŐ BABITS MIHÁLY SZERZŐI ESTJÉN

A VERS LELKE

Ó, ÉLET TÜKRE, MŰVÉSZET!

SZÍNHÁZ? MOZI?

KÉPÍRÁS

MOLNÁR: JÁTÉK A KASTÉLYBAN KRITIKÁIRÓL ÉS NÉHÁNY SZÓ ÁLTALÁBAN

A MAGYAR DRÁMAÍRÁS VÁLSÁGA

AZ ÍRÓ BECSÜLETÉRŐL

JEGYZETEK TOLSZTOJ OLVASÁSA KÖZBEN

TOLSZTOJ NAPÓLEONJA

VERSEK

DICKENS: KIS DORRIT

KÖNYV

INTERNACIONÁLIS NACIONALIZMUS

REGÉNYÍRÓ GYILKOS, GYILKOS REGÉNYHŐS

BALZAC: KISPOLGÁROK

BESZÉLŐ MOZI

FILM

TEATRO DEI PICCOLI

WAGNER ÉS A HANGOSFILM

SHAKESPEARE A BÉKEBÍRÓ ELŐTT

HAMLET, DÁN KIRÁLYFI

CHESTERTON

VERSEK ÁRADÁSA

FÖLDI MIHÁLY: A MEZTELEN EMBER

A MAGYAR ÍRÓ

BABITS KÖNYVE AZ "ELZA PILÓTA VAGY A TÖKÉLETES TÁRSADALOM"

"Anyák, sírjatok hangosabban, - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - hanggal sírjatok föl az égre, sírjatok irgalmatlanul..."

MÁRAI SÁNDORRÓL "A SZIGET" ALKALMÁBÓL

És az irodalomról, Márai Sándor alkalmából

EGY JÓ KIS DUMA

MIT TEGYEN AZ ÍRÓ A HÁBORÚVAL SZEMBEN?

AZ ÖTVENÉVES KOSZTOLÁNYI

HELTAI JENŐ ÚJ KÖNYVEI

LÉLEK AZ IRODALOM TÖRTÉNETÉBEN

KOMLÓS ALADÁR: NÉRÓ ÉS A VII/A

FÖLDI MIHÁLY A HÁZASSÁGRÓL

MAGYAR ÍRÓ

A ZÖLD TINTA KIAPADT...

ADYRÓL

A VERSRŐL

SHAW BERNÁT CAESARJA

1. Izgatóan érdekes és új szenzáció: Plutarkhosz, Shakespeare, Mommsen után a Shaw Bernát okos és szellemes, figyelmes szemével újra meglátni Caius Julius Caesart, a műkedvelő világhódítót, emberi történetünk legkáprázóbb egyéniségét, legbonyolultabb problémáját.

Shaw nem tagadta meg magát: amúgy amerikaiasan fülön fogta a problémát, minden különösebb teketória nélkül.

- Én Shaw Bernát vagyok - így mutatkozott be röviden a problémának -, meg fogom rajzolni az ön alakját, Caius Julius Caesar, mivel ön érdekel engem, és mivel ön van olyan szellemes ember, mint én. Plutarkhosz, Shakespeare és Mommsen urak, akik szintén foglalkoztak önnel, meg fognak bocsátani nekem, ha ez a rajz némely vonásában nem egyezik majd meg azzal, amit ők vázoltak. Nevezett urak gondolják meg, hogy mennyit fejlődött azóta az írás és gondolkodás technikája, és egy csöppet se szégyelljék magukat.

2. Akárhogy forgatjuk is, annyi bizonyos, hogy a maga szempontjából igaza volt Shaw Bernátnak, amikor Caesar egyéniségét átértékelte nekünk, és minden póz nélkül állította be. Hiszen a dolog oly végtelenül egyszerű ebből a szempontból: csak szellemesen, egyszerűen és őszintén beszéljünk: értsük meg egymást. Vajon mit is akart az a Shakespeare? Azt hitte, képes lesz azon a nyelven beszélni, amelyen az igazi Caesar szólott korához? Én, Shaw Bernát, nem ringatom magam hiú illúziókban. Tekintve, hogy egy ezredév előtt, nagy sajnálatomra, nem lehettem jelen a helyszínen: bizony nem is tudhatom, milyen stílusban csevegett Caesar úr az egyiptomiakkal. De minek is az nekem? Az ő tetteiből, egyes szavaiból, Gall háború című művéből, no meg Plutarkhosz kartárs úr leírásából sikerült megismernem egyéniségét, ezt a tagadhatatlanul érdekes egyéniséget: - hát majd beállítom őt így, ahogy én látom, és miután ő már nem taníthat meg engem latinul és klasszikusul, hát majd én megtanítom őt angolul és modernül.

3. És nem lehet tagadni, hogy Shaw Bernát Caesarja jól megtanult angolul és modernül. Az igaz, egy kicsit megviselte őt a nagy filológiai fejlődés: ki ismerne rá Shakespeare pózos, félelmes héroszára? Szegény Caesar az: még hagyján, hogy nagyszerű mondásaitól, jambusaitól megfosztották: de ez a szentségtelen író a saját gondolatait mondatja el vele. Szörnyen angol ez a Caesar: hideg és okos. És szellemes, igazán, majdnem olyan szellemes, mint maga Shaw Bernát. De ez még semmi: a nevezetes az, hogy akik körülveszik, azok is angolok. Avagy nem a Wilde Oscar gőgös hedonizmusa bújt bele ebbe az Appollodóroszba? Rufio nem típusa az angol katonának? Nini, ez a Shaw Bernát milyen ravaszul vezeti a dolgokat: "Mindnyájan angolok vagyunk!" - mondja végre egy könnyed kézmozdulattal; és a harmadik felvonás végén pokoli gúnnyal tör ki belőle a hahota, mikor Caesar, beugorván a vízbe, megmenekül; és a parton remegő Britannus az öröm hevében egyszerre megfeledkezik róla, hogy ő tulajdonképpen Krisztus urunk születése előtt 48 évvel szerepel: "Hip, hip, hip, hurrah!" csúszik ki a száján, a cambridge-i football-matchek lelkes látogatójának jelszava.

4. De lássuk, mit nyújt cserébe Shaw Caesarnak kárpótlásul, amiért angollá és modernné kalapálta, és lefosztotta róla a történelmi távlat miszticizmusát. Elsősorban - és ez a legfontosabb - megállapítja róla, hogy rendkívüli intelligenciájú, nagyeszű, széles látkörű, zseniális ember, aki messze túlszárnyalja korát gondolkodásban és a dolgok megértésében. Egy-egy gyönyörű mondást ad a szájába: "Ha akad az egész világon most vagy bármikor egyetlen ember, aki megérti, hogy nincs igazad (amikor ölsz), akkor ez az ember vagy meghódítja a világot, mint én, vagy keresztre feszíti őt a nép."

5. Nyugalmas, egész emberi lelket mutat be, mely vonzó és szimpatikus. Valami végtelenül megkapó és szép van abban a mondásban, mikor a világhódító Caesar, sikereinek szédítő magaslatáról azt tudja mondani Rufiónak, "mérhetetlen büszkeséggel" (az író szavait idézve): "Aki sohasem remélt, nem eshetik kétségbe soha. Caesar jó- és balszerencsében egyaránt szembenéz végzetének."

6. Egészben véve, igen jó és becsületes dráma ez. Elsőrangú jellemzés mindenütt, könnyed és természetes eszközökkel, Cleopatra tizenhat éves alakja mesteri: a nagy művész virtuozitásával megrajzolva, néhány merész vonásban. Itt említem meg, hogy el tudom képzelni a darabot színpadon: nálunk talán meg is tudnák játszani.

7. Úgy látszik tehát, Shaw Bernát Caesarja igazabb és emberibb a Shakespeare Caesarjánál. Akiknek ez elég, akik meg tudnak ebben nyugodni, azoknak nem sok bajuk lesz az összehasonlítással. De mi aggódunk. Új szavak, új elméletek merülnek fel: az ember már kételkedni kezd saját ítélőképességében is. Talán nem is az igaz és emberi az, amire a művészetnek szüksége van.

Nyugat, 1909. április 1.

VERS ÉS SZAVALÁS

Hitetlenkedve még és csodálkozva, de fel kell jegyeznünk: nagy Magyarországon aktuális lett a költészet. Azt mondják - én nem tudom, igaz-e -, az emberek vesznek már verseskönyveket, beszélnek versekről, és - némelyek szerint - már disztingválni is kezdenek. Akárhogy van is, nekem már az is nagy dolog, hogy íme, szabad és lehet beszélni versekről, hogy például megírhatom ezt a cikket, és nem kell szégyellenem magamat érette, sőt talán lesznek, akik el is olvassák. Jó az ilyen megfigyeléseket kinyilatkoztatni: mert ha megfelelnek a valóságnak, rendben van úgyis - s ha nem, legalább Macbeth-jóslatul szolgálhatnak, mely előidézi azt, amit megjövendöl.

Megindult szívvel írom tehát le érzésemet: szép és új verseket adott minekünk az ifjú Magyarország. Megnemesült és differenciálódott lelki élmények nyilatkoznak meg megnemesült és differenciálódott művészettel. Szinte naponként olvasok egy-egy gyönyörű sort, melynek ritmusát merengve, öntudatlanul veri vissza a lelkem: - és ajkam hangtalanul mozogni kezd ilyenkor. Megindult szívvel ismétlem el magamban a sort, hogy érezzem és élvezzem hangulatának és formájának zenéjét.

Egy ilyen alkalommal gondolkodtam azon, hogy ezzel a belső utánamondással valami hiányérzetet elégítek ki tulajdonképpen - enélkül nem lenne teljes a művészi gyönyörűség. Eredményre jutottam, melyet a következőkben próbálok elbeszélni.

Magában véve tehát nem teljes és befejezett a leírott vers, éppen úgy, mint édestestvére, a zenemű nem fejezte be hivatását, mikor még csak a papíron van. Természeténél fogva olyan valami a vers, amit elő kell adni. Ritmus és hangulat, indulat és érzés - oly dolgok ezek, melyek világosan és kifejezetten interpretálásra várnak, s csakis azzal fejezték be hivatásukat, éppen úgy, mint a zenemű. Oly természetes és egyszerű ez, csodálatos, hogy nem mindenki fogja fel így. Hiszen a versműfaj éppen úgy született, mint a zene: a költő ajakán, drámai előadásban. Később megtanulták leírni. De a leírott vers, ebből a szempontból, annyi csak, mint a kotta a zeneműnél, megrögzítésére szolgál annak a művészi hatásnak, mely csak előadása által érvényesül. Azt mondják - lehet, nem tudom -, hogy a képzett zenész úgy tudja élvezni, olvasván a kottát, mintha előadva hallaná. Ehhez hasonlítanám a versolvasás gyönyörűségét is, de ez csak megerősíti elméletemet, hogy a vers általában előadni való műalkotás, s tulajdonképpeni célját a helyes előadásban éri el, melyben érthetővé és kifejezetté válik mindaz, melyre az írás csak utal.

S itt érdekes fordulatra nyílik alkalom. Új versekről szólottunk volt, és új versíró művészetről. Az volt a panasz sokszor, hogy az új verseket nem lehet megérteni. Szabadjon nekem ennek a tünetnek egyik okát abban keresnem, hogy az új versíró művészettel nem fejlődött ki párhuzamosan egy új verselőadó, szavalóművészet, mely értelmet és célt adna ezeknek az új és érdekes vershatásoknak. (Itt behozom, hogy a vers-szavalóművészetet megkülönböztetem a színjátszó művészettől: emennek már megvolt a szecessziója.) Elfelejtve a versírás fent vázolt, tulajdonképpeni célját: az utóbbi időben nagyon elhanyagolódott és megvetődött a szavalás. Keveset és rosszul szavalnak nálunk: színészek és dilettánsok a romantikus és realisztikus iskola eszközeivel dolgoznak, márpedig ezek az eszközök nem valók a mai, impresszionista versekhez, éppen úgy, ahogy Wagnert nem lehetne clavecinen előadni. Így aztán természetes, hogy nem értik meg az új hatásokra szánt verseket. Ady-műveket hallottam szavalni múltkor valahol, színészektől és színésznőktől: - borzasztó volt.

Gyilkolták a külső és belső ritmust; szentimentalizmust, nagyképűsködést vittek bele a sorokba. Az új szavalóművészet differenciáltabb és mélyebb hatásokkal operál: - mert így simulhat csak hozzá a differenciáltabb, új költészethez. Új, nagy jelentőségű lehetőségeket talál és kér kölcsön a többi művészetektől (zenei, festői, világítási hatás). De erről külön lehetne és kellene beszélni.

Hanem egy bizonyos: divatba kell hozni a szavalást, mint ahogy divatba hozták a verseket. Esténként ezrivel tölti meg az intelligens közönség a hangversenytermeket: - miért ne lehetne éppen úgy szavalóestéket, verskoncerteket rendezni? Gyönyörű hatásokra nyílik alkalom rendezésben, kiállításban. Ez nem megmosolyogni való buzgólkodás, amint hogy nem is olyan bolondság az, amit a müncheni Elf Scharfrichter csinál, legalább tendenciájában. Maria Delvartot, Henryt hallottam szavalni múltkor Nagy Endre kabaréjában: - mondhatom, elsőrangú művészi gyönyörűség volt. Tehetségek mindig voltak és vannak - alkalmat kell csak adni nekik, hogy megnyilatkozhassanak.

Szeretném, ha alkalmam volna vitatkozni erről a kérdésről: a vélemények csak előbbre vihetik az ügyet. Annyit már most is erősen érzek, hogy költészetünknek becsületes és komoly szavalóművészet kibontakozására van szüksége, mert csak azzal együtt érhet el igaz és művészi hatást.

Nyugat, 1909. június 1.

ADY ENDRÉRŐL

Sokáig, fellépésétől kezdve szinte egészen a legutóbbi hónapokig volt egy motívum az Ady Endre költészete körül támadott kultuszban, amellyel kibékülni nem tudtam, és amely megzavarta a vele való foglalkozás gyönyörűségét. Most, úgy tetszik, egyszerre rájöttem valamire, új, igazabb szempontot találtam, és ez megnyugtató érzéssel tölt el. Egészen egyszerűen és őszintén szeretném ezt elbeszélni: - nem tudom, nem vagyok képes megérteni, miért lehetne Ady Endréről csak a zavaros, misztikus rapszódia réveteg műdadogásával tárgyalni?

Aprógyerek korom óta hóbortos, beteg bolondja vagyok a verseknek. Zokogó dalok mérge át- meg átitatta a lelkemet, és igen-igen nagyon értek ehhez a lelki toxikológiához. Világosan emlékszem arra az intenzív, mély hatásra, amit az Ady Endre muzsikájának első akkordjai keltettek a szívemben. Igaz, bátor és fájó hangok voltak, és új hangok is, igen - (de hát miért, miért volna az a legfontosabb, hogy újak?) Hanem aztán úgy jött, hogy nem ismertem ki magam többé. Az ouverture egyszerre összekuszálódott: nem akart kibontakozni: mellékhangok származtak - egyre ismétlődött valami, újra és újra a nyitány motívuma, harsogva vadul, fenyegetőleg, végre már keserű makacssággal, a zenekarból. Csodálkozva kaptam föl a fejem; aztán körülnéztem. Honnan e zavar?

Művészi, költői érzések zenekara helyett harcos trombiták állottak csatasorban. Civakodó, fenekedő csatakiáltások gomolyogtak egybe: és én elhűlve, bámulva láttam alakulni ezt a csoportot, elöl az új költővel, aki keserű daccal vitte előre a zászlót. Mi ez? Verekedni akarnak ezek? Kivel, mivel? Hogyan? Elöl az új költő ment: a verseiért verekedett.

Hát ez volt, amit sokáig, igen sokáig képtelen voltam megérteni akkor. Most már tudom: a nézőpontom volt hamis. Forradalomról beszéltek. Hogyan? Forradalom: de miért? Egypár új vers miatt. De hisz ez képtelen, ostoba és gyerekes dolog: jelszavakat kiabálni, felfordulásról beszélni, azért, mert valaki, egy mély és érdekes ember újféle szavakban és újféle érzésekkel valamit dudorászott maga elé. Ez lehetetlen, értelmetlen és zagyva félreértése a dolgok jelentőségének, vagy a legjobb esetben sivár közgazdasági jelenség, a fiatalok küszködése az öregek ellen, a megélhetésért. Hogyan lehetne másképp verseken hajba kapni? Aztán itt van maga az ember: néhány gyönyörű akkordja után teljesen abbahagyja az alkotást, kilép önmagából, hogy azok közé álljon, akik síkraszálltak érte; - egész tehetségét az önmaga kultuszának szenteli; nem közvetve, művekkel bizonyítva zsenijét, hanem közvetlenül azzal, hogy folyton az önmaga csodálatának mámorát írja; különös, újszerű allegóriákban egyre csak arról szólván, hogy micsoda jelensége ő a Kornak, ő, a sok ezer éves áloé-nemzedék első és utolsó virága, aki hadakozni és rombolni jött ide. Hadakozni: de mivel?

Első csodálkozásom után az a világos érzésem volt, hogy itt valami nincs rendben, vagy én rosszul fogok fel valamit. Mert hát mi köze van a költés művészetének verekedéshez, pártokhoz, hosszú cikkekhez, a művész önmaga iránt táplált - bár teljesen jogos és érthető - csodálatához? A költés művészetének versekhez, szép versekhez van köze, és semmi, semmi, semmi egyébhez. Hogyan van hát akkor, hogy Ady Endre mégis újszerű, mély hatással van reám is, jóllehet tulajdonképpen nem is versek azok, amiket ő ír, hanem (szigorúan véve) arról szóló rapszódiák, hogy ő milyen nagyszerű és új verseket írhatna, azzal a zsenivel, melyet magában érez.

És ekkor rájöttem arra, hogy nekem a nézőpontom volt hamis: a koordináta-rendszer középpontját át kell helyeznem magamból őbelé: - és egyszerre érthetővé lesz a csatazaj is, a kultusz is, az öncsodálat is.

Mert a legfontosabb Ady Endre költészetében nem is annyira az ő versei - melyeknek egy része, az igazak, őszinték, azok, melyek nem a nietzschei hatás kultúrtermekéi, irodalmunk kincsei közé került -, hanem ő maga, az egzotikus és fantasztikus áloévirág, mely az önmaga képét bámulja a Lét vizeinek titokzatosan sötétlő tükrén. Világosabban és ridegebben szólván: az a lenyűgöző és szuggeráló hatás, amit mireánk, költészet-bolondjaira Ady Endre egyénisége gyakorolt, ebben az egy szóban fejezhető ki: karrier. Ady Endre igazi, megkapó költőkarriert csinált, iskolát alapított; megbolondított, összezavart, szuggesztív erővel magába szédített egy csomó versfaragót, éreztette az erejét - és ez mámorral töltötte el őt, és ezt a mámort mi is érezzük. Nem a versek tehát - mert soha versek, ilyenféle versek, forradalmat nem idézhetnek elő -, hanem az önelragadtatásnak ez a mámoros, zarathustrai érzése bűvölt el minket, csüggedteket és kételkedőket, mely Ady Endre egzotikus lényéből áradott ki versein keresztül. Az bűvölt el minket, az a mámor, amelyet a költő érezhet, mikor magasan a bámuló és tompa emberek fölött látja szárnyaló zsenijét.

És mindez igen egyszerű és természetes igazság: ha nem is így, de alapjában és öntudatlanul mindnyájunkat ez az érzés köt a karriert csináló költőhöz. És ez jól és becsületesen van így: lírai költőnél nem a mű, hanem az ember fontos, aki szuggesztív erővel hat reánk. Mert nyilvánvaló - és ezt akartam végeredményben levezetni -, hogy nem miértünk van az effajta költő, hanem mi vagyunk őérette: hogy keretet alkossunk határtalan szubjektivitásának; zajjal, pártokkal, jelszavakkal; hogy csodálatos és önmagának oly titokzatos lelkét bevilágítsuk a dicsőség részegítő aranyával: hogy elébe tartsuk az ő hatásának ragyogó tükrét, amelyben riadtan és mámoros szívvel látja meg önnönmagát.

Ady Endre azt írta egyszer: "A verseinket nem olvassák, ha olvassák, nem értik, s ha értik, annál rosszabb."

Ez igaz. Ady Endrét nem érteni, hanem csodálni és szeretni kell.

Nyugat, 1909. június 1.

A MOZGÓFÉNYKÉP METAFIZIKÁJA

Hogy mondanivalómat tisztán lássam magam előtt: szeretném ezt a cikket azzal a tétellel kezdeni, amivel befejezni akarom: a mozgófényképet az emberi lelemény legcsodálatosabb alkotásának látom.

Elég alkalmam volt már hozzászokni, meg is unni, ha úgy tetszik - és még mindig áhítatszerű csodálatot érzek, magának a találmánynak csodálatát, valahányszor megjelenik szemeim előtt az élő és bizsergő vászonlap, melyen élő élet nyüzsög és mozog.

Az utóbbi időben sok szó esett művészek között arról, hogy éppen a művészetnek mekkora kárára van ez a magában véve rideg és művészietlen ipar, mely a maga objektív mondanivalójával elhódítja az emberek figyelmét azoktól az alkotásoktól, melyekben az emberi lélek szubjektivitása és lírizmusa: az úgynevezett örökszép nyilatkozik meg. A művészlélek ösztönszerű irtózása a lelketlen fotográfia iránt: ez szólal meg az ilyen tiltakozásokban, melyek éppen oly jogosultak és érthetők, mint amilyen kicsinyesek.

Mert világosan és őszintén tisztába kell jönnünk azzal: milyen jelentősége van emberi létünkben a szubjektívnek, és milyen az objektívnek. A pesszimizmus szelíd, zsongító filozófiája szóljon. Mi vagyok én, minden szubjektivitásommal, minden belső valóságommal egyetemben: - és mi az "én"?

Három év előtt vagy két év előtt, vagy tegnap, délután három órakor talán végigmentem egyszer az Andrássy úton, egész szubjektív mivoltomban, mindazzal a titkos vonatkozással, melyet "magam"-nak nevezek. "Én" mentem végig az Andrássy úton, gondolkodtam és éreztem, az egész világ én voltam, és ez volt a legfontosabb, sőt az egyedül fontos.

Csakhogy, mondjuk, én ezt elfelejtettem. Elfelejtettem, hogy ott mentem, gondolkodtam, és akkor is "én" voltam. Elfelejtettem, végleg és visszavonhatatlanul. Elfelejtettem, mint ahogy elfelejtjük éjféli álmainkat; mint elfelejtjük férfikorunkban ifjú érzéseinket; aggkorunkban minden lelkesedésünk; mint ahogy elfelejtjük életünket koporsónk fenekén.

Ki volt hát akkor az az "én", aki végigment az Andrássy úton, s akiről "én" mit sem tudok? Más ember, nekem idegen valaki, aki meghalt vagy sohasem létezett, mert hiszen nem tudok róla. Maradt belőle valami? Részemre nem maradt semmi belőle: eltűnt, szertefoszlott, semmivé lett, mint a pára - mint ahogy eltűnik, semmivé lesz ez az én, aki most itt gondolkodik - ha holnap elfelejtem ezt a percet. De ha részemre meg is halt az az ember, a valóságban mégis létezett - mint jelenség: szín, fény és mozdulat. Végigment az Andrássy úton, látni lehetett őt, mozdulatait, plaszticitását; s ehhez a valósághoz képest nevetségesen jelentéktelen valami az a zavaros és határozatlan, elvont viszonylat, amit oly büszkén és elbízottan nevezünk "én"-nek - amit a szkeptikusok képesek az egész világnak tartani, amibe bele akartam kapaszkodni -, jóllehet egyetlen pillanat szertefújhatja, mint hiú délibábot, mely csak visszfény és nem valóság.

Íme, mily jelentéktelen és semmis az emberi, egyéni öntudat az objektív valósághoz képest! Örökös halál az "én" élete. S ha tehát arról van szó, hogy az objektív megismerés új lehetősége előtt állunk: mily kicsinyes és korlátolt az az ellenkezés, mellyel a hiú szubjektivitás, a művészet (esetünkben: a képzőművészet) tiltakozik! Elsősorban emberek vagyunk, s csak azután művészek (ha már disztingválni kell!) - s emberi értelmünknek ujjongani s örülni kell, mikor újabb lehetőségeket látunk megnyílni, újabb megismerések távolába.

Én óriásinak és nagyszerűnek tartom azt a gondolatot, hogy akkor, mikor így végigmentem az Andrássy úton: egy mozgófényképes masina levehetett volna, s ami belőlem szimplán érzékelhető valóság: a szín, a forma, a mozdulat, örökre megmaradt volna mint szín, forma és mozdulat, az a lény, aki mint jelenség, igazán voltam: objektív dolog, konkrét igazság - amelyből csak az öntudat zavaros fikciója hiányzik. Ezt a kicsit nehézkesnek látszó felfogást szeretném kifejteni - de mielőtt ezt tenném, valamit meg kell jegyeznem.

Mikor ennek az értekezésnek keretében mozgóképről beszélek, mindig az ideális, már teljesen tökéletesített színes mozgóképre gondolok, melynek létrejötte - ezen nem lehet vitatkozni - csak idő kérdése. Elméleteket csak tisztult fogalmakkal csinálhatunk, s ilyen kell legyen a tökéletes mozgókép fogalma. Ez a mozgókép tehát színes, abszolút plasztikus és abszolút éles. Tehát színt, formát és perspektívát éppen oly abszolút tökéletességgel ad vissza, ahogy a mostani (egyszínű) fotográfia a fény- és árnykontrasztokat fogja föl, éppoly tökéletesen vagy még tökéletesebben, mint maga a szem. Hogy ezt el fogják érni, rövid időn belül, az nem valószínű, hanem bizonyos. Ma már nem a véletlen és a rábukkanás hozza létre a találmányokat, hanem feltalálódnak, mert fel kell találni őket, szisztematikusan. Problémák ma már ezek, olyanok, mint egy-egy komplikált matematikai viszony, egyenlet, melyet még nem tudunk megoldani, de azt tudjuk, hogy van megoldás (az egyenlet természete olyan), tehát meg lehet oldani, tehát meg kell oldani. Elég agyvelő van hozzá.

Mi hát ez a tökéletes mozgókép? Ami a Létben nekünk objektív: szín, fény és perspektíva (a hangról később) s ezeknek változása, a mozgás, az a mód, ahogy a világ nekünk megjelenik: mindez éppoly tökéletesen megvan a képen, mint hogyha a mi öntudatunkban jelent volna meg annak idején maga az élő objektum, amelyről felvevődött. És hogy itt nem analógiáról, hanem adekvenciáról, megfelelésről van szó; hogy a tökéletes mozgón éppen úgy igazán a valóság jelenik meg, mint hogyha szemeinkben jelent volna meg annak képe: az kiviláglik, mihelyt utánagondolunk, hogy hogyan működik a tökéletes mozgóképmasina. Nos hát, éppen úgy vagy még tökéletesebben, mint az a gép, amivel mi tesszük magunkévá a dolgok objektív megjelenését: a szem. Tudjuk, ez se más, mint igen precíz fényképező kamera, melyben igen kis idő alatt valóságos kép keletkezik (halottak szemében utolsó kép!), s el is mosódik rögtön, hogy helyet adjon a következőnek, mely a következő időrész mozgásváltozásait foglalja magában. Agyunk tehát éppúgy képsorok belső, egy helyre való fixírozásával vesz tudomást a mozgásról, mint ahogy a mozgókép fixírozza szalagjának tökéletesen kész részleteit egy helyre. Hiszen csak így lehetséges, hogy a mozgóképen mi ugyanúgy látjuk a mozgást, mint a valóságban.

Nyilvánvaló tehát, hogy itt analóg processzusról van szó, s hogy a (tökéletes) mozgókép ugyanazt jelenti, legalább az érzékelés szempontjából, mintha mi a magunk szemével látnók a valóságot.

De hát mit jelent ez? Óriási dolgokat, szédületes kilátásokat. Avagy nem az a halhatatlanság-é ez, melyről allegóriákban beszélnek a költők? Azt jelenti ez, hogy az az "én", aki akkor az Andrássy úton sétált, nem szűnt meg, és nem halt meg; a mozgófénykép levette őt - s száz meg száz év múlva, ami benne objektív valóság, tehát fizikai megjelenése, újjászületik unokáink szemében, ha lepörög előttünk a szalag. Azt jelenti, hogy nincs többé múlt - eltekintve az öntudatok, az "én" tudatok kicsinyes jelentőségétől -, megjelenhet századok leforgása után; - hogy mindenestül eltehetjük önmagunkat, mindazzal, amik objektíve voltunk, színünkkel, mozdulatainkkal, egész életünkkel; skatulyában eltehetjük magunkat és korunkat a jövőnek - kihűlt csillag sugara gyanánt, amelynek képe századokon át röpül felénk az űrben, s mely a mi részünkre létezik, bár a valóságban nincs már. Azt jelenti, hogy a színész alkotása immáron éppúgy örök életű, mint a többi művészé - csak hozzá kell gondolni a tökéletes, színes mozgóképhez a tökéletes fonográfot, amelynek evolúciója éppoly előírt úton halad.

Íme tehát, a mozgókép vakmerően és csodálatosan megközelítette a szédületes fogalmat: a halhatatlanságot. Én, aki az Andrássy úton sétált, száz év múlva újra meg fog jelenni és sétálni fog; s azoknak részére, akik látni fogják, egészen ugyanazt fogom jelenteni, mintha mostan látnának.

Hogy a művelődéstörténeti tudományoknak micsoda átalakulását hozza mindez magával: ezek után szinte kiszámíthatatlan. Múlt és jelen összefolyik, távol századok fonódnak egybe - régen porrá és hamuvá lett ősök, mi: megjelenünk az utódok előtt és járunk közöttük. Üde és friss az arcunk színe; mozgunk, járunk és kelünk, újra eléljük nekik életünket - nézünk reájuk -, és beszélünk hozzájuk: - ó, süket és halott szellemek, mi, valótlan valóságok, borzongató kísértetek, árnyak és fantomok! Elátkozott kísértetek, mi, akiknek megjelenni, élni, járni, mozogni kell újra, abban a percben, melyben a mi termő porunkból támadott nemzedék felidéz a homályból. Ember, vigyázz! Nincs nyugalom, nincs feledés többé: végtelen jelentősége lehet ezentúl minden mozdulatodnak, fejed félrefordításának, szemed rebbenésének - mert hiszen örök életűvé lehet. Mi halunk csak meg, meggyötrött öntudatunk, nyomorult énünk - de objektív lényünk tovább él, hogy kérlelhetetlen őszinteséggel tegyen tanúságot rólunk az idők végezetéig.

De hová lesz így a művészet, s mely táplálja őt, a miszticizmus? Nincs értelme a hadakozásnak. Halk szavú és fegyvertelen a művészet, ó, Marinetti úr, a valósággal szemben. Ha végtelen birodalmában prüszkölve jelenik meg a ziháló lokomotív - visszahúzódik erdők és berkek rejtekeibe, s belebámul egy virág kelyhébe, mikor elsuhan feje fölött a lég fejedelme: a repülőgép. Nem verekszik a művészet, ó, Marinetti úr, megnyugszik és hozzásimul a valósághoz, mint folyondár, mondjuk, mint folyondár.

Szép és mélységes varázsú az a titokzatosság, mely a múltak sejtéséből szűr művészetet... édes mámorba ringatók Anatole Francé gyönyörű regényei: - de képzeljük el, mit jelentene minekünk, ha az elsötétített terem falán megjelenne a wagrami sík: ott állana egy dombon az igazi, hús és vér Napóleon, a lemenő nap tüzében... vagy a londoni színpad deszkáin jelenne meg előttünk Shakespeare, s játszana Hamletet!... Vagy a Grève-piacot látnánk, zegzugos utcáival, melyen ordít és nyüzsög a nép, a régen hallgató és hamvadó! Az volna csak Az ember tragédiája, melynek jeleneteit egykorú mozgóképekből állítaná össze a direktor!

S futtában még valamit, bár nagyon kitérni nem akarok. Mi a képzőművészet? Bárhogy vélekedjünk is örökszépről és l'art pour l'artról: tagadhatatlan, hogy rajz, festmény, szobor abból a szükségérzetből származott eredetileg, hogy megrögzítsük a jelent a jövőnek. Ennek a problémának abszolút megoldását jelenti a mozgókép: a jelenségeket, melyek nekünk színben és formában nyilvánultak, örök életűvé teszi és végleg fixírozza: nem közeledik a valósághoz mint rajz, festmény vagy szobor - hanem magát a valóságot adja, úgy, mintha megfigyelő és látó agyunkat magát raktározná el a megfigyelt és látott dolgokkal együtt.

S ne legyen többé szó arról, hogy nem az ember maga az isten. A hat nap hat csodája, íme, beteljesült: - legyőzve a Természet, földön, vízen és a levegőben - s íme, a hetedik napot újabb csodával szenteli meg a Szellem: megállítja a futó percet, mint Józsué a napot a hegyen.

A mozgókép legcsodálatosabb alkotása az emberi leleménynek.

Nyugat, 1909. június 16.

KÁRPÁTI AURÉL: AZ ÉN ÖRÖKSÉGEM

Én lelkem, vesszünk hát bele még egyszer a kékezüst, holdfényes ködökbe, melyektől pedig jó volna már megtisztulni végképpen. Mit kritizáljak sokat, Kárpáti Aurél egypár verse meghatott és elringatott, akárhogy forgassam is elmémben művészi meggyőződésem részleteit. Régi, mohos emlékek rémlenek, "von alten Märchen winkt es", gyermekérzések, misztikus gyönyörök: ez a hihetetlenül finom pára, mely ráborul mindenre, és a végtelenbe olvad el.

Lelkem genezisét, ködbe borult gyermekkorom érzésállapotát kell felidéznem, hogy Kárpáti Aurél holdas romantikájáról szólhassak. Azt a hangulatot, amellyel álmodozó német lelkem a Heine álmodozó, német romantikáját érezte, a Traumbilderét.

Kárpáti Aurél romantikája gyökeresen német és specifikusan heinei. Verlaine-t említi valahol: pedig ez a poézis semmitől sincs oly távol. Íme, egy vers:

Akit én szeretek

Szomorú lehet, mint az álmos
Óraütéstől szaggatott éj,
S olyan fáradt, csendes, lemondó
Mint temetőkre hulló holdfény.

Tán messze tengerek kék partján
Vár roskadtan egy sziklafoknál -
Vagy még ma az utamba téved?
Ó, azt hiszem, régen halott már.

A legkékebb, legholdfényesebb, misztikus német romantika ez, mely álmokká folyaszt össze mindent, és mindent hűvössé tompít. Hideg, ezüstös alkonyatokban sétál, sötétlő árnyak futnak előtte, és távoli, tompa temetőkből borzongató szelek, "gar seltsam schauerlich". Halkan muzsikáló őszi eső verdesi ablakát, majd fakóra váltan hallja, hogyan ugat be a halál sánta, vérivó kutyája. A fiatal Gulácsy tompa, regélő képeit szereti. "Beteg", "megkésett", "fáradt", "bús", "hűvös", "unott", "lágy", "méla", "sápadt", "borzongató": kedves szavai, kedvenc színei, ezeket keveri legszívesebben a palettán, ezektől válik tompává, egyöntetűvé a színfolt. S végül "akiknek lelkében megcsókolta egymást a szépség és szomorúság", azoknak ajánlja könyvét.

Emlékezem reájuk, és szeretnék már nem emlékezni. Nagyon értem azt a másik Heinét, aki, elémelyedve, maga mérte a halálos csapást önmagára és a német romantikára. És nem szeretném, ha az ifjú Magyarország beleveszne ebbe a miszticizmusba, melynek emlékét Kárpáti Aurél versei keltették fel bennem. Mert szépségen és szomorúságon, szép szomorúságon és szomorú szépségen kívül más értékek is vannak még az emberi lélek mélységeiben: erő és indulat, nagy eszmék, büszke elhatározások. Vagy igazán csak az volna a költészet, mely elernyedt, fáradt könnyeket sajtol ki szemünkből; méla, szorongó bánatot, vigasztalan csöndet szuggerál, kedvetlen, szürke szomorúságot lop a szívbe? Chopin-szonáta, c-moll szonáta, Sonata pathétique, Notturno és megint Notturno - eh! egy kis Wagner-muzsika kellene ide.

Major Henrik, aki a kötetet szimbolikus formákkal és alakokkal illusztrálta, nem tud őszinte hatást gyakorolni. Modorosságán keresztül nem érezzük és nem értjük meg művészetének belső rugóit: utánérzett stílust látunk csak, néhol az "épater le bourgeois" nem éppen művészi szempontjának egy kis szelíd mellékízével, mely hidegen hagy. "Halott szerelmek sírvirágain" című illusztrációja mégis szép: súlyos lápvízen rózsákkal teli ravatal úszik, rajta behunyt szemű lány, hátul hangtalanul ringanak a kákák. Egy fáklya füstjének hullámos, elfolyó vonalai éreztetik a levegő remegését.

Nyugat, 1909. július 16.

PETERDI ANDOR VERSEI

"A mélységből"

Az utca fia vagyok című vers, amelyik ebben a kötetben is bennfoglaltatik, úgy tudom, népszerűvé lett: több helyen hallottam előadni, megzenésítették, szeretik, az Akadémia is megdicsérte. Úgy tekintik kvázi, mint a csavargóélet sikerült és megható ábrázolását.

S pedig ez a vers nem műdal, nem valami téma megrajzolása, hanem lírai költemény: Peterdi Andor saját magáról írta.

Első és legfőbb vonzereje ennek a költészetnek az, hogy feltétlenül és mindenekfelett becsületes. Igazi líra, melynek nincs célja, és nincsenek pretenciói. Álérzésekkel, zavaros misztifikációval itt nem csapják be az olvasót, e versek sóhajos, szomorú hangulatába gyanakvás nélkül, nyugodtan követhetjük a költőt. Egyszerű és mély szomorúságok felé visz, s megadással tárja fel szívét: íme, nincs egyebem. Nyomasztó ködökben járom a vigasztalan utcák sorait, szeretnék élni, szeretnék álmodni, hűs bérceket, szökőkutas parkok boldog nyugalmát sóvárgom - és dohos, bűzös szelek csapnak felém a sikátorokból. Végigcsavargom a füstös, zajos utcákat - lehúz a nyomor -, gyárak és munkások - szomorú, elcsigázott emberek, vigasztalan jövő, mindenütt baj, szomorúság, nyomor, elnyomottság: ez hát az élet? De a bulvárok sugárvonalában büszke, pompás paloták húzódnak: megállok, s nézem a brokátfüggönyös ablakokat. Ott boldog és büszke emberek laknak, minden az övék, ők ismerik és élvezik az életet, szépséget, örömöket: hűs bérceket, szökőkutas parkok boldog nyugalmát. Pénzük van, sok pénzük van, s még csak költeniük sem kell: övék a vagyon, s abból élnek, hogy az övék. Félmillió forint évi kamatja húszezer - a pénz fekszik a bankban, nyúlni se kell hozzá, s a verejtékező, nyomorult proletár elviszi garasait a gazdaghoz, hogy abból éljen, ne kelljen hozzányúlni a félmillióhoz. A félmillió magába szívja a garasokat, s hízik, terpeszkedik, s pazar fényt s pompát áraszt a gazdagra. A tőke magába szívja a dolgozó emberiség vérét és velejét, s minél kövérebb, annál éhesebb. Ökölbe szorul a kéz; görcsösen, vadul elszorul a szív.

Peterdi Andort egészen természetesen és ösztönszerűen vitte költészete a szocializmus felé: effajta verseit nem szabad programköltészetnek tekinteni: mert líra, őszinte és becsületes líra ez is. Csakhogy persze nem művészet: amint hogy Peterdi Andor poézisének kevés köze is van a művészethez, legalább abban a sajátos értelemben, ahogy mostanában érezni kezdik már, s mely szerint a művészet csakis arisztokratikus megnyilatkozása a léleknek, elfinomult és differenciált. Ezt az érzést Peterdi Andor maga előszavában fejezi ki:

A dalok nagy, fönséges erdejében
A színek, illatok nyugatiak.
Kerülő úton én is belopóztam
Szerény muskátlinak.

És meghúzódom egy bokor tövében,
Mint igénytelen, útszéli virág,
Hogy meg ne szégyenítsenek a büszke,
Kevély magnóliák.

De az arisztokrata, elfinomult és differenciált művészetért kárpótlást nyújt az a becsületes, igaz őszinteség és megalázkodás, mely egyik versében, az Aki elém jött... címűben szinte fenségessé mélyül, megkap, megállít. Nem volt senkim soha, mondja a költő, a föld és az isten is mostoha volt hozzám, de egyszer egy kóbor eb jött felém az utcán, jóság, hűség és béketűrés remegett a szemén, amint hozzám simult - s én "lehajoltam s szívemhez szorítottam lelkem rokonját, az ebet." (A kötetben "szívemhez szorítottam" helyett "megindulva simogattam" áll - de úgy emlékszem, először az általam citált formában jelent meg ez a vers -, s közvetlenségével megkapott akkor. Kár volt költői szeméremből letompítani és enyhíteni ezt a merész, de megdöbbentően szép gondolatot.)

Stolzer Jenő figurális rajzaiban vannak kvalitások: kár, hogy ezeknek a túlszimbolizált, inkább dekoratív vonalaknak kevés közük van Peterdi Andor mély és egyszerű költészetéhez.

Nyugat, 1909. augusztus 1.

MOLNÁR FERENC: KETTEN BESZÉLNEK

A tarka, cifrapiros lepedő szétlibben, és újra meg újra kezdetét veszi a Bábszínház, odakint a Városliget nyári alkonyatában. Ma és mindennap láthatók lesznek a következő számok:

1. A Ravasz Úrinő, amint a Buta Gavallért háromszor keresztülugratja a saját fején, végén bunkóval agyonüti. Színhely: Lipótváros, illatos budoár, zene Kolegerszkynél: - és ó! este a Stefánia út édes, előkelő illatai. Ketten beszélgetnek: két szörnyű ravasz Társasági Baba, náluk már igazán csak az író ravaszabb, az író, akinek ingerlő, recsegő hangját néha meglepett nevetéssel ismerjük meg, alulról, a deszkák mögül, ahonnan a drótokat igazgatja. A Gavallér bohókás fortélyokat használ, de az Úrinő sokkal, sokkal ravaszabb; az Úrinő mindig ravaszabb; és a harmadik előadásnál, mire az ember belejön, már előre sejtjük, hogy megint az Úrinő fog túljárni a Gavallérnak az eszin. Tessék vigyázni, aufpassz'n: aha, már megint fejbe verte a Buta Gavallért. Itt, ezekben a vitákban senkinek sincs igaza, mert minden, igazságnál van valami, ami még igazabb: az ellenkezője. Ó, Wilde-paradoxonokon táplált édes, okos, ravasz lipótvárosi asszony, ó, okos és ravasz nő és ó, ravasz tárcák és ó, ravasz író: hogyan is vagytok ti csak olyan ravaszok? Végig úgy megy ez, mint az egyszeri egyházi tanulónál: én azt gondolom, hogy te azt gondolod, hogy én azt gondolom, hogy te azt gondolod. Már megint vége a tárcának, és az Asszony megint eggyel túlgondolta a Gavallért, és az író eggyel túlgondolt engem: egyszóval, erre mégse számítottam, erre a befejezésre. Én azt gondoltam, hogy ő azt gondolta, hogy ők azt gondolják - tyű! az ember mégis belezavarodik.

De libben már újra a függöny: más.

Ketten beszélnek. Hely: Városliget, Josefstadt, hangulatos verkliszó a kapu alól. Rándul a drót, két cselédleány perdül ki tarkán: faarcuk az élet és valóság riasztóan, szinte bántóan sikerült karikatúrája. A deszka mögül megint megszólal hozzá a hang - de erre már ki kell törnie a nevetésnek -, hiszen ez a drótkezelő "jassz" úr egész boszorkányosan hasbeszéli a cselédidiómát, eredeti hangon és hanglejtésben, eredeti kifejezésekben. Igen, nini, a mi cselédeink! óriási! A Marika meg a Julika: aztán a katona meg a Marika: kemény szoknyák, garasos szivar, verkli meg óriáskifli. Színfal: esti hangulat, ringlispil - zavaros hangok; nyekergő muzsika... aztán valami ábrándos, külvárosi "dal" érzékenyke külvárosi szíveknek... A két cseléd, két színes, üde foltban elperdül, az egyik sír... Hideg szél jön az Üllői úton, és egyszerre a szemünkbe csap. - De felriadunk: a függöny sebesen leszalad.

Más.

Ketten beszélnek. Két gyerek. A deszka mögül káprázatosan, hihetetlenül hű hasbeszéd. "Hogy a Lujza szerelmes volt, és tudod, és levágták a haját, és hideg tél volt, és a tizenkét éves Lujza egész meztelenül belefeküdt a patakba, és egy kicsit sírt a patakban, és a kis kopasz feje kint feküdt a parton, a hóban, és akkor úgy meghalt..." Furcsa nevetésünk egyszerre zavartan és kicsit csodálkozva megakad, mi ez, hisz itt valami különös dolog keveredik a játékba, hiszen ezen már nem lehet nevetni, hiszen ez a nevetés a torkunkba és szemünkbe kezd már menni... De ugranak a bábok, és ropog a drót: ne tessék már odafigyelni, semmi az, játék. Most új szám jön: más.

Ketten beszélnek. Egy kocsis meg egy gyűrött, lump úr, aki a kocsiban ül. Reggeli hangulat, Stefánia út. A kocsis elmondja, hogy neki háza van meg sok kocsija meg pénze meg mi, neki, a szegény embernek. Rándul a drót: az úr is beszélni kezd. Most a kávéházból jön, összesen két koronája van, a lakásából kidobták, két krajcárért már vett gyufaoldatot, de most előbb szeretne aludni, majd aztán. Majd ha fölkel, és reggelre vizes lesz megint a párnája - mert mi, lumpok tizenkettőkor szoktunk mosdani, sírva. Mi, akik meghallva dobogni a borbély szívét, csak úgy, tüdővel, gyomorral és torokkal, kisírjuk magunkat a borbély keblén... Aztán a revolver... Egyre kevésbé fél tőle - még egy kis gyakorlat, aztán megteszi, nagyságos kocsis úr. Maga ezt nem érti, nagyságos kocsis úr, mert maga nem sírt még meztelenül az ágyban. Gyakorolni kell, míg azt a kis gombot megnyomja az ember, ez lassan jön, kérem. Aztán utoljára senki se hal meg szomorúan. Az öreg ember örül a halálnak: a beteg elveszti az életkedvét. És aki a Dunába ugrik, mialatt röpül lefelé a hídról, megöregszik. A természet csak úgy ereszti el az embert a világból, ha az ember végleg beleegyezett. - - - Nem tehetünk magunkon erőszakot.

Mi ez, ohó, mi ez a hang? Valahol megcsuklott. Hiszen ön sír, hasbeszélő úr, ott a deszka mögött! A könny végig is futott már bizonyosan, könnyű, gúnyos zizegéssel, mint valami arany fejű, fürge kis gyík. Remegnek és libegnek a drótok, összekuszálódik a háttér - gyorsan le a függönnyel! Ez már nem tartozik rátok.

Molnár Ferenc stílusa.

Az irodalmi parvenük korát éljük itt Magyarországon: egy új, szellemi directoire-t. Az ilyen korokban affektált "l'art pour l'art" elméleteknek kedvez a levegő. Megcsodáljuk írásban a mesterséget és technikát, és "csak művészet"-et keresünk a szavak és mondatok ügyeskedő elrendezésében. Ilyen korokban tömegesen lépnek fel a neológok: a kritikusok meg uzsgyi! vállvetve, szuperlatívuszokban (maguk is belletrisztikusok) zengik dicsőségét annak, akinek néhány új kifejezést sikerült megfaragnia. Fősikerük így főleg az eredeti és új technikák megalkotóinak van. Egy pillanatra úgy látszik szinte, mintha az egész irodalom szép szavak és szép mondatok kérdése volna csak. Ez az a művészet, mely "nem a közönségnek szól", és sohasem volt divatosabb, mint ma, az a felfogás, hogy az írók egymásnak írnak.

Nagyon értem Molnár Ferencnek az ő sajátságos irtózását minden úgynevezett "csak irodalmi" áramlatoktól, hogy például gyakran így fejezi ki magát: "ahogy az írók mondanák". Nagyon értem, hogy modora van, és hogy humoros akar lenni, mindig és mindenáron humoros. A parvenük ilyetén korában arisztokrata írók magukba kell hogy zárkózzanak, kell hogy lírájukat elrejtve, valami modor bástyája mögé vonuljanak: ez a modor nagyon gyakori esetben a humoros felfogás. Az arisztokratikus parvenüktől odafordul az igazi arisztokrata a nép felé: az író a közönségnek alkot, ó, igen, képzeljétek ezt a borzalmat, a közönségnek alkot. Vásári munka, borzasztó. Szent, vérbenső énségek, kinemfájhatóságok prostituálása. De csak hagyjátok Mirabeau-t: inkább akar ő első lenni a nép között, mint közöttetek a második.

Igen, Molnár Ferenc a közönségnek ír, a maga közönségének. És ez a közönség, bár először gyanakvással fogadja az ő sajátságos modorát, lassanként meg fogja érteni őt. Mert íme, mire egyedül marad az ő közönségével: a modor nyers, furcsa szellemessége egyszerre halkulni, melegedni kezd: még könnyedén fut, de már nem csíp sehol. Egy váratlan akkord jön, mely meglep és megindít, mint valami poéma, mely a szív belsejéből freccsent, keskeny, szökellő vérsugár gyanánt. Hiszen ez a novella zenél. Hiszen ez nem modor és technika: az író a szívéből adott itt nekünk valamit. És merengve tesszük le a könyvet: minden gyanakvásunk jóleső melegségbe olvad, meg vagyunk hatva.

És meg vagyok hatva, míg ezeket írom, mert íme, nem így akartam befejezni Molnár Ferencről, a sikerek hőséről szóló néhány szavamat. De kétely és csüggedés fogott el: hátha mégsem a művészet fogja megváltani a világot? Egy pillanatra vidáman földerülő szem és egy pillanatra görcsösen elszoruló szív: talán nem is várhatunk tőle egyebet.

Nyugat, 1910. február 1.

HORVÁTH ÁKOS: FEKETE LANT

Horváth Ákos állandóan a levegőben van: hol fekete felhő, melyet vad, pogány szelek tépnek, hol kiterjesztett, fehér szárny, mely a mennyek országa felé röpül, hol harcos, nagy csatabárd, mely úttalan utakra tért, s mély tengerek fenekén száguld: - de legtöbbször sas, mely nekifeszülve a bolond, nagy mámornapnak - viu, viuhu!! - belehasít az ég azúrjába, s vissza se tér. Horváth Ákos állandóan harcol, verekszik, acsarkodik, csatorászik, dobálja magát, nekiverődik: az ember elhűl és megrémül ettől a vadságtól, s csodálkozva kérdi: mivégre? Mi történt? És hol van, és miféle az a szikla, amelynek az akarás és temperamentum e fortyogó hullámai nekilódulnak? Mit akar, miért izzik, miért lángol Horváth Ákos? Panteista rajongó-e Horváth Ákos, aki úgy érzi, hogy a benne rejlő világszellem állandó izgatásával transzcendens gyönyörök magaslatába tud emelkedni, vagy gőgös lélekember Horváth Ákos, aki el akar vonatkozni mindentől, ami anyag, s csak az eszmék elvont tér- és időtlen dimenzióit áhítja és akarja?

Nos hát, nem. Egyik versében egészen szimplán és kedves egyszerűséggel megmondja Horváth Ákos, hogy mit akar. A csúcsra, aszongya, a csúcsra azért áhítozik, mert a csúcson "várja őt a dicsőség szent glóriája". Tehát Horváth Ákos dicsőséget akar, és ezért minden bajvívás, ének. Az ilyen metaforákat tehát, hogy szárnyak meg tenger meg nap meg pogány viharok nála nem transzcendens fogalmak értékeivel kell behelyettesíteni, hanem egyszerűen ilyen dolgokra kell gondolnunk: siker, elismerés, sok könyv, sok vers, pénz - esetleg halhatatlanság, vagyis hogy a versekről sokáig fognak beszélni stb. Mindezeket értjük ugyanis e szó alatt, hogy: "dicsőség", és ősidők óta ezt értettük alatta: mert a "dicsőség" áhítozása oly régi motívuma a költészetnek, mint maga a költészet. Eleinte a hősköltemények invokációjában és epilógusában szerepelt: a mű alkotója, befejezve a nagy munkát, vagy nekikezdve annak: érezte az erőfeszítés nagyságát, és ennek kellett hogy kifejezést adjon, mondván: "Ritka nagy dolgot végeztem, vagy akarok végezni, olyat, amiről sokáig fognak még beszélni." Íme, a "dicsőség" fogalmának primitív értelmezése. Nyilvánvaló, hogy csak nagy, objektív alkotások érzésének melléktermékéül származhatott, és önmagában nem léphetett fel a szubjektum belső életében: nyilvánvaló, hogy a lélek eredeti állapotától és lényegétől idegen valami ez a fogalom. De a romantikusok hamis és csinált ideológiája belevitte a "dicsőség" motívumát oda is, ahol semmi keresnivalója: a lírába - és ez a hamis, disszonáns motívum bántóan végigzörögve még a legnagyobbak, Byronok, Heinék, Petőfik alanyi költészetén is, még ma sem tudott elenyészni egészen, és végső akkordjai kellemetlenül rezegnek utolsót, rossz versek végsoraiban.

A lírának, viu, viuhu, semmi köze a dicsőséghez. Viu, viuhu, a lírának a bús glóriához sincs semmi köze. Éppoly kevés köze van a lírának a dicsőséghez, mint teszem, a kiadóhivatalhoz sincs semmi köze, vagy ahhoz, hogy hány példány fogyott el az első kiadásból. Mert a lírának nincs köze a többi emberhez, a tömeghez sem, márpedig a dicsőséget a többi ember csinálja. Még Petőfinél valahogy elviseli az ember, ha lírai vers keretén belül "dicsőség"-ről beszél: ő elvégre forradalmi dalokat írt, néptömegeket mozgatott, agitált, verseivel kultúrcélok szolgálatába szegődött: az elismerés büszke igénylése tehát ezáltal végzett munkájára vonatkozhatott. De mi lehet az, amit a többi emberektől azért kérünk, mert költői és elvonatkozott, mert nagyszerű és mély érzéseink vannak; mert ismeretlen gyönyörűségek vagy komor és pompás szomorúságok boltívei alatt általhaladtunk a mi szívünkben? Mit várhatok, vagy mit akarhatok azért, hogy éreztem az életet, mert éreznem adatott, s mert így kellett éreznem?

A szubjektív líra bennem van; bennem kezdődik, és bennem ért véget, ha verssé vált, és szavakba tört. Ami e szavakkal azután történik, az nem tartozik többé a lelkem forrásaihoz, ahonnan lírám kicsordult. Mert a lírának, viu, viuhu, még a versekhez sincs köze, melyeket létrehozott.

Nyugat, 1910. április 1.

SZABOLCSI LAJOS: VASÁRNAPOK

Ellenben pedig Szabolcsi megint egészen más. Szabolcsi költészete nemhogy nem szabad és száguldó mezők, szakadékok, napsütött, agyagos sziklák - hanem még csak virágos kertecske sem, egyszerű virágos kertecske sem. Szabolcsi költészete direkte nyaraló. A nyaraló igazán jó dolog. A nyaraló fehér és finom, és lépcsőkék vezetnek fel a zöld ajtóig, és a lépcsőkéken oldalt faragott szobrocskák hercegecskéket ábrázolnak. Lent a kertben szökőkutacskák vannak és ó! csecse gömbök a virágágyak fölött: kékek, zöldek és pirosak. A kert végében van a teniszpálya.

Lent a falvakban delet csengettek,
Minden cselédség elnyugodott.
Az úri mezőn mi labdát játszottunk,
S szerettük egymást, fehér rokonok.

Labdát játszottunk, csónakáztunk; júliusi holdfényben sétáltunk jó, finom, csecse lányokkal. Délután hazamentek a lányok, és mi ültünk a hűs, finom szobába (szobákba, mondaná Szabolcsi), és olvastuk okos, tanult és könnyű, úri eszünkkel olvastuk a finom és furfangos francia szimbolistákat - részint, mert igen szeretjük is őket, részint pedig készülni kell az alapvizsgára, és nem lehetetlen, hogy Regnier-ről disszertációt írunk valamikor. Különösen pedig kedveljük a drága, langyos estéket, amikor halk cselédek jönnek, és párolt miszticizmust hoznak vödörben, amivel befecskendezik a falakat és a virágágyakat. Érdekes, átérzett könyvekből finom ködök lebegnek most elő: eszünkbe jut Napóleon és érzelmesen érezzük a Louis-k korának levegőjét.

Lajos király selyemcipőben
Jár a vizeken,
Hűvös erdőkből jöjj ki lassan,
S csókold le a szemem.
-----------------------------
Ködök úsznak ki hűvös erdőkből
-----------------------------
Lajos király selyemcipőben
Jár a vizeken.

A teniszező lányok most királylányok, zöld békák közt, és nagyon emlékeztetnek szép angol színmetszetekre. Hoffmann is milyen finom volt, ejnye, és Andersen is milyen finom volt!

A lég leánya

Őszi holdfénynél elsuhant mellettünk,
Nesztelen ezüstkorcsolyán futott,
Mi ott ültünk a jég bozótos partján,
Mint elvarázsolt kapucinusok.

Ezek nagyon finom és nagyon előkelő érzelmek: ezekhez nem szabad az értelem és valószínűségkeresés durva lámpásával közelednünk, mert szerteszaladnak az árnyak, és összeomlik a palota. Ezek közt a finom és előkelő érzelmek közt lábujjhegyen kell járni és óvatosan, mert ha valamelyikre rálép az ember, az érzelem nagyot nyiffan és puff, szétpukkan. Valahogy ki ne mondjunk, meg ne nevezzünk valamit: valahogy meg ne próbáljuk nézni, mi van a szimbólum fenekén - mert, jaj, önmagára ismerne a suhanó árnyék, és meglátná a durva, élő testet, mely létrehozta őt, az árnyat - és amely egyedül valóság.

És Szabolcsi óvatos, roppant ravaszul, roppant finoman óvatos. Valami furcsa, színes tárgyat kap ki a zsebéből villámgyorsan: elrántja a szemünk előtt, és hirtelen visszakapja megint - valamit, valamit láttunk belőle, de nem tudjuk, hogy mit. Talán drágakövek voltak, de lehet, hogy csak üveg. Mért nem mutatta meg jobban, mi az?

S ha hazatér a rózsaszín szigetről,
Úgy érzi, hogy egy évvel öregebb,
És megfordul és visszaint remegve,
S lassan kimond egy francia nevet.

Vagy pláne, egy egész vers:

Mint ernyős lámpa, ha enyhén tüzel
Zöld selymekre lehelve a fényt,
Mint a szegény, ha este űzik el,

Mint hangjegyek éjjel a zongorán,
Mint holt kezek a billentyűk porán,
És mint egy név, mely elveszett.

Valamit hirtelen a kezünkbe nyomtak, különös alakja van, annyi szent, az ujjunk tapogatása érzi: de Szabolcsi nem engedi meg, hogy kinyissuk a kezünket és megnézzük, úgy kéri vissza. Hja, így nem lehet örülni neki. Itt még az se bizonyos, vajon jelent-e valamit a szimbólum, és vajon kell-e tartalmat érezni a vonalak között, melyek, íme, nem futnak vissza önmagukba, hogy valami pozitívet, egy meghatározható érzésidomot zárjanak körül - de parabolában lendülnek ki az ellenőrizhetetlen semmibe. Hiszen itt még a metaforák is kicsúsznak a kezünkből: a költő valamit hasonlít valamihez, de ő maga sem tudja megmondani, mihez. Nem sántít a hasonlat, csak hiányzik a lába. Vagy nem akar járni vele, mert azt már mások is megcsinálták, hogy jártak. Nyilvánvaló, hogy itt nincs amibe megkapaszkodhassunk - ez a szavak l'art pour l'art művészete, dekoratív líra. Nyugodjunk bele, s ne keressünk alakot és emberi formát az arabeszkek szeszélyes görbületei között, melyeket fáradt szemünk gyönyörűségére, aranyos ecsetekkel, gyöngyök és kalárisok és finom szilánkok színeivel akvarellbe pingált egy igen tehetséges, igen ügyes és finom szemű és főleg jó ízlésű tanítvány, aki már csak azért sem írhat rossz verset, mert igen jól tudja, hogy mi a rossz vers.

Nyugat, 1910. április 1.

SOMLYÓ ZOLTÁN: DÉL VAN

Persze, persze, tudom én azt. Nem lehet különválasztani verset a lírától s így szólni: szeretem, költő, a lelked, de a verseid nem jók. A költő büszkén hárítja el magától szimpátiámat, mert ő csak arra kíváncsi, tudott-e hatni rám, színeivel meglepte vajon szemem, hangjától fölriadtam-e, megrészegültem-e az ő borától? A lírámhoz semmi közöd, mondja a költő (és úgy hiszi, nagyon okosan mondja így), beszélj a verseimről: tetszenek neked? Vedd a kezedbe, mérd meg őket, hiszen kritikusnak nevezed magad.

És engem, aki jó szívvel és naiv megértéssel közeledtem felé, egyszerre hidegség fog el. Kezembe veszem a verset, és hibákat látok; szétesik a részleteket, a tulajdonságokat összekapcsoló lényeg, és a kihűlt forma körvonalaiban hiányok, művészi tökéletlenségek rívnak ki. Íme, azt akarod, hogy esztétizáljak és megállapítsak. Megállapítom tehát, hogy szétfolynak színeid, hogy képeid erőltetettek, hogy modoros vagy (és nem mindig a saját modoroddal), hogy kifejezésben nem tudtál szabadulni a kor nyomasztó súlya alól, hogy fontoskodsz, hogy erőszakkal csinálsz kontrasztokat, és nem vagy mindig becsületes. Megállapítom, hogy az igazi, a tökéletes vers nem olyan, mint a te verseid: ott nem színek és ügyeskedő, hangulatos átmenetek, hanem kérlelhetetlen törvényszerűség köti össze a sorokat. Ott képek és színek eltűnnek, és komor pompával merül ki a mélységből a puszta gondolat, a tiszta érzés. Ott érezzük, amit Madách mond: a művészetnek is legfőbb tökélye, ha úgy elbú, hogy észre sem veszik. A te verseid nem ilyenek.

Kedves, meleg és tehetséges Somlyó Zoltán: ugye, minek esztétizáljunk? Hiszen ezek a versek jólesnek nekem, és szívesen olvasom őket.

A gyárfal alatt, hol szennyes a part,
Sötétlik egy emberi váz -
És vár és vigyáz és remeg és dalol
És dalol és remeg és vigyáz.

Barna szemén Mea arca tüzel
Szomorú himnuszt búg a november:
Átkozott koldus mind, aki bátor!
S könnyekbe fúl a sikátor...

Ez most igaz és megható, de csak ha történetesen nekem is eszembe jut egy sikátor és egy november... De eszembe jut, és Somlyó Zoltánnak igaza van. Ő azt mondja: "Mea" - ez affektált és presziőzködő, - de íme, nem baj, én emlékszem Meára, és én is szerettem őt. És így történetesen, Somlyó Zoltán verseiből forró, zakatoló szélroham csap felém - mit jelent ez?

Estefelé már jönnek az árnyak,
Eljő Beethoven, s ő muzsikál,
Lábam bokáig süpped szívedbe...
Már ez a tánc a gyáva halál.

Sarkam kisenyved éjjeli órán,
Salome tánca szíveden ég.
Érzed: kisenyvedt minden inam már,
S kérdem: a táncot járjam-e még?

Keskeny, kiszáradt nyelved, elájul,
Vállaid éle összerogyott.
Szívedre ontod forró tíz ujjad,
S szédülő lábam most lefogod.

Nyilvánvalóan azt jelenti ez, hogy Somlyó Zoltán lírája becsületes, meleg, jóhiszemű líra, és verseinek fenekén átélt élet vajúdik. Igaz: túl sok, és túl vastag a koloratúra - de a színeket melegen, ideges erővel és szenvedélyes erőlködéssel rakja egymásra a költő -, meghat, hogy szépet és erőset akar, s bizonyos, hogy úgy szeretné, ha ez a szép és erős az ő indulatához hasonlítana, nem valami külső dologhoz. Költő, lírikus lélek, külön indulat- és érzeleméletet élő egyéniség, amit elsősorban hangsúlyozni és ismételni kell, amikor Somlyó Zoltán kötetét olvasásra ajánljuk. Az esztétika nem döntötte még el, vajon a lírában is a megnyilatkozás hideg formája avagy a költő indulatából az én szubjektív indulatomra ható nagyobb intenzitás-e a teljesebb érték - és a hosszas eredménytelen esztétizálás csődje talán azt jelenti, hogy ezt a problémát nem is az esztétika hivatott megoldani.

Nyugat, 1910. május 1.

BÍRÓ LAJOS: MARIE ÉS MÁS ASSZONYOK

1. Meggyőződése vagy valamely szubjektív világnézete nincsen az asszonyokról Bíró Lajosnak; az Asszony mint szimbólum, mint valami, amitől félni vagy amihez vonzódni kelljen: amit gyűlölni vagy szeretni jó, ami romlásunkat idézi elő, vagy megoldást és értelmet ad zavart, boldogtalan életünknek; az Asszony végleges, elvont alakja nem domborul ki egységesen, konkrét plasztikával e novellák sokféle, sokfelől áradó világításában. Asszonyok vonulnak el, akiket ismerünk, és akikre ráismerünk; ideges és fájdalmas izgalommal figyeljük őket, amint sorban ellépnek: jönnek, mennek - az egyik visszafordul, továbbmegy, a másik úgy tűnik el, arcába se nézhettünk, csak kalapját, suhogó szoknyáit éreztük. A vetített kép kitűnő: szín és vonal mind a helyén, és minden színfolt és minden vonal könnyen és biztosan jellemez és szuggerál - oda kell figyelni egy futó pillanatban arra az ábrára, amit Bíró Lajos néhány csodálatosan egyszerű és kézenfekvő szóval rajzolt: s íme, parfümillatot érezünk és meleg, fehér asszonybőr borzongó puhaságát. Ez az író tud éreztetni, és közel tudja hozni mind az öt érzékszervünkhöz, amit akar: erről nem is lehet vitatkozni. Látjuk, tapintjuk és érezzük az ő asszonyait, amint sorban elléptek: - egy percre megüti orrunkat az élet bódító, nehéz illata, és gyötrődve, elszorult szívvel szólunk magunkban: istenem, igen, ez így van. Az asszonyok ilyenek. Ez az élet. Milyen borzasztó.

2. De azután? A kép elpattant, és nem marad semmi a nyomában. Zavaros, fájdalmas üresség tátong, és a lelkünk szorongva, zsibbadtan nyújtózkodik. Végeredményben nem jött ki semmi a novellából. Jó asszonyt láttunk, meg rossz asszonyt láttunk, és egyiket se másképp, mint ahogy eddig ismertük őket. Hol a vigasztalás, hol az elégtétel azért, hogy mindez így van, s hogy mindez így fájt nekünk örök időktől fogva? Jó, ezek asszonyok, ezek emberek: de miért kellett nekünk most látni mindezt, ha semmi megnyugtatót, semmi kiengesztelőt nem kaptunk cserébe azért, hogy így kellett látnunk? Szóval: Bíró Lajos novelláiból az emberi tragikum nyugtalanító és kínzó megismerés formájában árad csak, és nem viszi tovább, nem fejleszti érzésünket és azt a felfogást, ami bennünket az élettel viszonyba állított. Hiányzik valami, ami egységessé, összhangzatossá tenné, és magasabb jelentőséget adna mindannak, amit művészi erővel és fejlett technikával elénk állított. Ez a valami: a költészet vagy igazabban, a legfejlettebb szempont szögéből: filozófia. Bíró Lajos sokszor felizgatott, és sokszor kötötte le figyelmem, és sokszor érdekelt, de meg nem hatott soha. Bíró Lajos csak író, semmi más.

3. Néha egészen a durvaságig száraz, hideg: nincs benne lendület. Vigasztalan, mint maga az élet. Hígan, elfolyva következnek az események, és rohannak a poén felé - nincs időnk rá, hogy a szívünk fölmelegedjék. Máskor görcsös erővel tud megfogni, valami egészen primitív, nagyon életteljes vonatkozás meglepő és mégis természetes alkalmazásával: a nemi élet nyomorúságos és nagyszerű jelenségeiről szól ilyenkor, minden póz vagy szimbolizáló nekilendülés nélkül, anélkül, hogy a hangsúlyt bármily mértékben emelné vagy változtatná: egyszerűen, mert ezek a jelenségek is hozzátartoznak a többi nyomorúsághoz. Ez így van, mondja Bíró Lajos, ez meg így. Ezek ilyen jelenségek, amazok meg olyanok. Az élet jelenségeit rajzolom, és nem gondolok hozzá semmit. Fájnak nektek, rosszul esnek nektek ezek a jelenségek? Sajnálom, nem én komponáltam őket. Felelni nem tudok én sem, de legalább szájatokba rágom a kérdéseket.

Also fragen wir beständig
Bis man uns mit einer handvoll
Erde endlich stopft die Mäuler -
Aber ist das eine Antwort?

4. De a költészet tud felelni. És tud majd felelni az a művészet, amely naturalizmuson, realizmuson és impresszionizmuson túl most dereng majd fel újra egy új század első korszakában: a diadalmasan és újult erővel feltámadó, impresszionizmuson, realizmuson, naturalizmuson megerősödött, öntudatossá vált és önmagára ismert örökegy és örökké új művészet: az eszmei tartalom művészete. Az idők szakadékából dagadva közeledik a hullám, mely száz esztendőben egyszer visszahúzódik, és száz esztendőben egyszer elönti ismét a partokat. A Halley üstökös óriási mutatója most közeledik az égbolt kerek óralapján, hogy kinyújtott karral jelezze a századik órát.

Renaissance, 1910. május 10.

MÓRICZ ZSIGMOND ELBESZÉLÉSEI

Pullmankocsik zörgő ablakából látjuk őt, amint álmatlanul és sárgán, elcsigázva zakatolunk a tikkadt mezők szélén. Egy terpesz, elnyúló veteménykocka végiben áll; két zakatolás közt álmatagon pillantjuk meg nyugodt és egykedvű arcát: szembenéz a robogó kultúrával. A magyar paraszt. Kicsike házakban, furcsa, poroszöld kis akácfák közt bukkan fel, és fanyar zöldszappan-szag üti meg az orrunkat. Néhány léckerítés, puhafa padok, görbe kémények: ezek beszélnek életéről. Rikító pántlikák és különös, kemény szoknyák, erős, primitív illatú rezedák beszélnek szerelemről. Néhány kemény, kerek, kimetszett szó beszél a lelkük életéről. Hogyan szeressük őket? Izzadtak, kemények, és a lelkük fanyar és kiszikkadt, mint arcuk bőre, melyet repedezett-szárazra szítt a kegyetlen hőség.

Móricz Zsigmond szereti őket. Megfigyeli furcsa, recsegő hangjukat, a mozdulatok kemény, szögletes vonalát és szívós, szikkadt agyvelejük csillongó mozdulását. Az olvasót eleinte - és a népies iránynak egész korszakát jelenti ez - nem is érdekli más. Nini, hogy beszélnek, hogy mozognak, hogy emelik szájhoz a pipát ezek a különös, idegen emberek. Ha ugyan emberek.

Annak, amit nálunk egészen a mai napig és még ezután is "népies"-nek neveztek és neveznek majd: a mi fogalmaink szerint való népirodalomnak Móricz Zsigmond kétségtelenül mestere, tökéletes művésze, tökéletesebb, mint az eddigiek voltak. Ennyit meg kell állapítanunk ezeknek az elbeszéléseknek olvasása után - ennyit, és nem többet. Forradalomról, új világfelfogásról (a magyar paraszt meglátásában) szó sem lehet. Móricz Zsigmond felvette a fonalat ott, ahol Mikszáth, Tömörkény és a többiek elejtik - fölvette és vitte tovább, fejlesztette, csiszolta, modernebbé és plasztikusabbá, művészibbé és egyszerűbbé dolgozta át azt a technikát, amivel irodalmunk a magyar paraszt életét hagyományosan ábrázolta mindörökkön-örökké. Naturalista, vagy nem bánom, impresszionista festő Móricz Zsigmond, aki festőállványát odaállítja a mezőre, forró napsütéskor az aratók közé, és természet után dolgozik. A vásznat, ha jó szeme és jó keze van, így pompás tükörlappá varázsolhatja a művész, és ingerlő, mulatságos és szuggesztív érzéseket válthat ki egy biztos ecsetvonással: csak néznie és figyelnie kell.