A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jenny Erpenbeck: Kairos. Penguin Verlag, in der Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, 2021

A fordító az Auswärtiges Amt és a straeleni Europäisches Übersetzer-Kollegium támogatásában részesült munkája során.

A könyv fordítását a Goethe Intézet támogatta

Fordította Fodor Zsuzsa

Első kiadás

Copyright © Jenny Erpenbeck, 2021

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Fodor Zsuzsa, 2024

Minden jog fenntartva

Borító © Johanne Hjorthol

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Márton László

Kézirat-előkészítő Pávay Andrea

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-220-4

PROLÓGUS

Eljössz a temetésemre?

A nő lenéz az előtte álló kávéscsészére, és nem válaszol.

Eljössz a temetésemre, kérdezi még egyszer a férfi.

De hiszen még nagyon is élsz.

A férfi azonban harmadszor is megkérdezi: Eljössz a temetésemre?

Igen, feleli a nő, természetesen elmegyek a temetésedre.

Egy nyírfa áll azon a helyen, amit kiválasztottam.

Az jó, mondja a nő.

Négy hónappal később a nő Pittsburghben értesül róla, hogy a férfi meghalt.

A nőnek éppen születésnapja van aznap, de még mielőtt befutnának az első köszöntések Európából, telefonál Ludwig, a férfi fia, és azt mondja: Apa ma meghalt.

Az ő születésnapján.

Amikor a férfit temetik, ő még Pittsburghben van.

Hajnali ötkor, berlini helyi idő szerint tízkor, pontban a szertartás kezdetekor felkel, egy gyertyát állít a szállodaszoba asztalára, meggyújtja, és az internetről zenét játszik neki.

Mozart d-moll zongoraversenyének 2. tételét.

Bach Goldberg-variációiból az áriát.

Chopin Asz-dúr mazurkáját.

Mindegyik zeneművet reklámokkal szakítják meg.

Az új Hyundai. Egy bank, amely lakáshitelt nyújt. Egy nátha elleni gyógyszer.

Amikor a nő másfél hónap múlva visszatér Pittsburghből Berlinbe, megnézi a friss homokhantot, mellette a nyírfát. A rózsát, amelyet egy barátjával vitetett a sírra, már eltakarították. A barátja elmondja neki, milyen volt a temetés. Zene is volt.

Milyen?, kérdezi a nő.

Mozart, Bach és Chopin, mondja a barátja.

A nő bólint.

Fél évvel később csak a férje van otthon, amikor egy asszony két nagy kartondobozt ad le náluk.

Sírt, mondja a férje, adtam neki egy zsebkendőt.

Már benne járnak az őszben, és a kartondobozok még mindig Katharina dolgozószobájában állnak.

Amikor jön a takarítónő, Katharina felpakolja őket a kanapéra, amikor meg már tiszta a szoba, vissza a padlóra. Ha fel kell állítania a polclétrát, félretolja őket. A polcon nem fér el a két nagy kartondoboz. A pincét éppen elöntötte a víz. Esetleg úgy, ahogy van, vigye ki a kukába? Kinyitja a felső dobozt, és belenéz. Aztán visszacsukja.

Kairosznak, a szerencsés pillanat istenének állítólag van elöl, a homlokán egy tincs, az egyetlen, amit meg lehet ragadni. Ha azonban az isten szárnyakkal a lábán elsiklik mellettünk, már csak koponyája kopasz hátsó oldalát mutatja nekünk, amely olyan csupasz, hogy nincs mibe belekapaszkodni. Vajon szerencsés volt-e az a pillanat, amikor annak idején, tizenkilenc éves lányként találkozott Hansszal? Egy november eleji napon leül a padlóra, és elkezdi lapról lapra és mappáról mappára átnézni az első, majd a második doboz tartalmát. Alapjában véve egyetlen romhalmaz az egész. A legelső feljegyzések 86-ból, a legkésőbbiek 92-ből származnak. Leveleket talál és levelek másolatait, feljegyzéseket, bevásárlócédulákat, naptárakat, fényképeket és fényképek negatívjait, levelezőlapokat, kollázsokat, itt-ott egy-egy újságcikket. Egy darab cukrot a Café Kranzlerből, szétmorzsolódik a kezében. A lapok közül lepréselt levelek hullanak ki, gemkapoccsal a lapokhoz rögzített útlevélképek, egy gyufásdobozban hajfürt lapul.

A nőnek is van egy bőröndje, tele levelekkel, levélmásolatokkal és emlékekkel, javarészt fekvő anyaggal, ahogy ezeket a levéltárak nyelvén nevezik. Megvannak a naplói és a naptárai. Másnap felmászik a polclétrára, és a legfelső rekeszből leveszi a bőröndöt, poros, kívül-belül. Réges-régen a férfi dobozaiban és az ő bőröndjében lévő papírok párbeszédet folytattak egymással. Most az idővel folytatnak párbeszédet. Egy ilyen bőröndben, egy ilyen dobozban az évtizedek porában közönyösen van együtt vég, kezdet és közép, amit megtévesztésből írtak le, és amit igazságnak gondoltak, amit elhallgattak, amit néven neveztek, mindez ott van együtt, akár tetszik, akár nem, szorosan összehajtogatva ott lapul együtt egy borítékban, az önmagában ellentmondás, az elnémult harag és az elnémult szerelem, mind ott lapul ugyanabban a mappában, ugyanúgy megsárgult, meggyűrődött az, ami már elfeledett, és az, ami homályosan vagy tisztán még él az emlékezetében. Katharinának, miközben a régi mappákat böngészve poros lesz a keze, eszébe jut, hogy apja a gyerekzsúrokon varázslóként lépett föl. Feldobott egy egész pakli játékkártyát a levegőbe, és a szanaszét repülő kártyalapokból azt az egyet kapta el, amelyet ő, Katharina vagy valamelyik másik gyerek előzőleg megjegyzett magának.

I. DOBOZ

Csak én s te, mi vagyunk,

és ha mi nem leszünk,

isten nem isten, és

minden elvész velünk.

ANGELUS SILESIUS

(Szabó Lőrinc fordítása)

I.1.

Ezen a júliusi pénteken a lány azt gondolta: Ha most még befut, én már nem leszek itt.

Ezen a júliusi pénteken a férfi egész nap két soron dolgozott. Keservesebb kenyérkereset, mint azt sokan képzelik, gondolta.

A lány azt gondolta: Magára vessen.

A férfi azt gondolta: Ma már nem lesz jobb.

A lány: Lehet, hogy már megérkezett a lemez.

A férfi: A magyaroknál állítólag kapható a Lukács.

A lány fogta a táskáját, a blézerét, és kiment az utcára.

A férfi felkapta a zakóját és a cigarettáját.

A lány átment a hídon.

A férfi fölfelé haladt a Friedrichstraßén.

A lány pedig, mivel a busz még sehol sem volt a láthatáron, beugrott az antikváriumba.

A férfi átkelt a Französische Straßén.

A lány vett egy könyvet. A könyv 12 márkába került.

Amikor a busz megállt, a férfi felszállt.

A lánynál pont annyi pénz volt.

Akkor lépett ki a boltból, amikor a busz ajtói bezáródtak.

Amikor látta, hogy a busz még várakozik, futásnak eredt.

És a buszsofőr kivételesen újra kinyitotta a lánynak a hátsó ajtót.

Ő pedig felszállt.

Elérve az Operncafét beborult az ég, a Kronprinzenpalais-nál kitört a vihar, amikor a busz megállt a Marx-Engels-Platzon, és kinyíltak az ajtók, záporeső zúdult az utasok nyakába. Többen felnyomakodtak a buszra, menekültek az eső elől. Így a lányt, aki eleinte az ajtónál állt, a busz közepe felé tolták.

Az ajtó ismét bezáródott, a busz elindult, a lány kapaszkodót keresett.

És ekkor meglátta a férfit.

A férfi pedig meglátta őt.

Odakint valósággal leszakadt az ég, odabent gőzölgött a felszállók vizes ruhája.

Most a busz megállt az Alexen, az S-Bahn-híd alatti megállóban.

Leszállás után a lány megállt a híd alatt, hogy ott várja ki az eső végét.

És az összes többi leszálló is megállt a híd alatt, hogy ott várja ki az eső végét.

A férfi is leszállt, és megállt.

És ekkor a lány másodszor is ránézett.

A férfi pedig a lányra.

És mivel az esőtől lehűlt a levegő, a lány most felvette a blézerét.

Látta, hogy a férfi mosolyog, és ő is elmosolyodott.

De aztán rájött, hogy a blézert a válltáskája pántjára vette rá. Zavarba jött, amiért a férfi megmosolyogta. Megigazította öltözékét, és tovább várakozott.

Aztán elállt az eső.

Mielőtt kilépett a híd alól és elindult volna, harmadszor is a férfira nézett.

A férfi viszonozta a pillantását, és ő is elindult ugyanabba az irányba, mint a lány.

Néhány lépés után a lány cipőjének sarka beszorult az utcakövek közé, erre a férfi is lelassította a lépteit. A lánynak sikerült kiszabadítania a cipőjét, és továbbment. A férfi azonnal felvette a lány tempóját.

Most menet közben mindketten mosolyogtak, tekintetüket a földre szegezve.

Így mentek – le a lépcsőn, a hosszú aluljáróban, aztán megint felfelé, az utca másik oldalára.

A Magyar Kulturális Központ hat órakor zárt, az pedig már öt perccel elmúlt.

A lány a férfihoz fordult, és így szólt: Már bezárt.

A férfi pedig így válaszolt: Nem iszunk meg valahol egy kávét?

Mire a lány: De.

Ez volt minden. Minden úgy történt, ahogy történnie kellett.

Ezen a napon, 86. július 11-én.

Hogy szabadul meg ettől a kiscsajtól? Mi van, ha meglátja itt valaki a lánnyal? Hány éves lehet? Feketén iszom a kávét, gondolja a lány, cukor nélkül, akkor komolyan vesz. Kis társalgás, aztán gyorsan eltűnni, gondolja a férfi. Hogy hívják? Katharina. Hát őt? Hans.

Tíz mondattal később a férfi tudja, hogy egyszer már látta a lányt. Sok évvel azelőtt egy május 1.-jei felvonuláson ő volt az a bömbölő gyerek, aki az anyja kezét fogta. Az anyja Erika Ambach. A lány valamit mesél, hogy „levágták a copfját”, és belekortyol a feketéjébe. Az anyja annak idején doktoranduszként ugyanabban az akadémiai épületben dolgozott, ahol az ő feleségének első kutatólaboratóriumát helyezték el. Maga nős? Igen, igen. Tényleg emlékszik a lányra, vagyis arra a rövidre nyírt hajú csitrire, aki csak akkor hagyta abba a bömbölést, amikor az anyja a nyakába vette. A perspektívaváltás megvigasztalta a gyereket. A férfi megjegyezte magának ezt a trükköt, és később a saját fiánál is bevetette. Van fia? Igen. Hogy hívják? Ludwignak. Ez a Ludwig, ez a Ludwig, gonoszsága messze hírlik, mondja a lány, és reméli, hogy a férfi elneveti magát. A férfi elneveti magát, és így szól: az én kedvenc részem ez: Ki volt velem ilyen galád? S földhöz csapta kanalát.

Demonstrációképpen felemeli a kávéskanalat. Szóval alig tíz éve az anyja még ott ült az ágya szélén, és a Kócos Petiből olvasott fel neki, amíg ő álomba nem merült, a férfi leteszi a kanalat, és elővesz egy cigarettát. Dohányzik? Nem. A lány emlékszik a levágott copfra, a felvonulásra és arra, mennyire szégyellt így elcsúfítva emberek közé menni. De arra nem emlékszik, hogy az anyja vigasztalásképpen a nyakába ültette, és úgy masíroztak el a tribün előtt. Furcsa, gondolja a lány, életem egy kis darabja hogy megragadt ennek az idegennek a fejében. És most visszaadja nekem. Vajon kék vagy zöld a lány szeme? Mindjárt mennem kell, mondja a férfi. Vajon a lány látja rajta, hogy hazudik, hogy ma sem a felesége, sem a fia nem várja? Ha a fia tizennégy éves, akkor a lány úgy tizennyolc vagy tizenkilenc éves lehet. Mert a felesége 70-ben átment egy másik intézetbe, és a következő évben teherbe esett. Tizenkilenc, mondja a lány, és mégiscsak beledob egy kockacukrot a feketéjébe. De a haja azóta megint megnőtt. Igen, hál’ istennek. Tizenhat és fél évesnél nem néz ki többnek. Ezek szerint már egyetemre jár? Szedőnek tanulok, az Állami Kiadónál, aztán majd alkalmazott grafikát szeretnék tanulni Halléban. Vagyis művészettel foglalkozni. Persze csak ha sikerül a felvételim. Hát maga? Írok. Regényeket? Igen. Igazi könyveket, amiket a könyvesboltban árulnak? Hát persze, mondja a férfi, és arra gondol, hogy most mindjárt rákérdez a vezetéknevére. Milyen Hans?, kérdezi meg a lány most csakugyan, ő pedig megmondja a nevét, a lány bólint, de nyilvánvaló, hogy nem ismeri. Valószínűleg nem a maga világa, amit írok. Honnan veszi, kérdezi a lány, és mégiscsak a tejszínért nyúl. Akkor született, amikor az ő első könyve megjelent. Ő Hitler alatt tanult meg járni. Egy olyan lány, mint ez a Katharina, minek olvasna el egy halálról, meghalásról szóló könyvet? A lány arra gondol, a férfi nem nézi ki belőle, hogy szokott olvasni. A férfi arra gondol, hogy attól fél, ez a fiatal szempár öregembernek látja. És mostanában mivel foglalkozik az édesanyja? A Természettudományi Múzeumban dolgozik. Hát az édesapja? Öt éve a lipcsei egyetem professzora. Mit tanít? Kultúrtörténetet. Aha. Elhangzik még néhány név a szülei baráti köréből, az ő baráti köréből és azok szüleié. A férfi az összes régi történetet ismeri, mindenkinek volt valami dolga mindenkivel, előbb fiatalok voltak, aztán keresztbe-kasul gyerekeket nemzettek, házasodtak, aztán elváltak, szerelmesek voltak, ellenségek, barátok lettek, áskálódtak, vagy távol tartották magukat minden ilyesmitől. A bulikon, a kocsmákban, a kiállításmegnyitókon vagy a színházi bemutatókon mindig ugyanazok az emberek. Egy ilyen kis országban, ahonnan amúgy sem lehet lelépni, óhatatlanul kialakul valamiféle beltenyészet. Tehát most az Ambach lányával üldögél ebben a kávézóban. A nap megcsillan a Palasthotel tükrös ablakain. Olyan, mint New Yorkban, mondja a férfi. Járt már ott? Igen, munkaügyben. Én meg lehet, hogy augusztusban elutazom Kölnbe, mondja a lány, ha megkapom az engedélyt. Nyugati rokonság? A nagymamám hetvenéves lesz. Köln pocsék egy hely, mondja a férfi. De ott a kölni dóm, mondja a lány, az biztosan nem pocsék. Ugyan mi a kölni dóm a moszkvai Kreml bármelyik templomához képest? Én még sosem jártam Moszkvában. Valamikor aztán kiürülnek a csészék, és a Hans előtt álló kis vodkáspohár is, a férfi tekintete a pincért keresi. De ekkor a lány a tenyerébe támasztja az arcát, és megint a férfira néz. Tiszta szándékkal. Ez a fordulat már kiment a divatból. A szándékom tiszta és bátor és szép. Varázsfuvola, I. felvonás. A lány karja olyan sima. Vajon az egész teste ilyen?

Most már igyekeznie kell, hogy mihamarabb megkapja a számlát.

A kijáratnál nem nyújt kezet a lánynak, csak annyit mond: Viszontlátásra!