Silver James

Szilveszteréjjel

Karin Baine

Ránk borul az éjszaka

Jennifer Faye

Hóvihar a hegyen

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Silver James, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: The Cowboy’s Christmas Proposition (Harlequin, Desire)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Karin Baine, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: Their Mistletoe Baby (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Jennifer F. Stroka, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: Snowbound with an Heiress (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

Nyomtatásban megjelent: az ARANY JÚLIA 55. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN  978-963-540-374-5

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Silver James

Szilveszteréjjel

1. FEJEZET

A szíve mélyén Deacon Tate igazi cowboy volt. Szerette az életet az oklahomai ranchen. Legszívesebben a háza verandáján üldögélt, és gitározott, miközben leszállt az alkonyat, s szentjánosbogárkák táncoltak körülötte. Ugyanakkor szabad szellem volt. Imádta az utazgatást is, egy turnébusszal járt városról városra, és ilyenkor minden este másik színpadon lépett fel. A közönség adta neki az élethez szükséges energiát.

A mai oklahomai koncert után a menedzsere egy hét szünetet tervezett be, így a Sons of Nashville banda tagjai hálaadás előtt egy hetet otthon tölthettek. Legközelebb pénteken Tulsában lépnek fel, és a rákövetkező hónap teljesen tele van. Tehát nem csoda, hogy örültek minden pihenőnek. Deke úgy döntött, hogy a ranchen tölti a szabadnapokat.

A mikrofonba énekelt, de a tekintetét végighordozta az első sorban a női rajongókon. Mindegyikük megpróbálta felhívni magára a figyelmét. Egyesekre rákacsintott, direkt nekik énekelt, mire a lányok erre őrült tombolásba kezdtek. Deke kedvelte a nőket.

Most elhalványodtak a fények, ő elővette az akusztikus gitárját, és leült egy székre. Kék reflektorok világították meg, amikor a húrokba csapott. Csönd támadt a teremben. Deke egy szerelmes dalt énekelt.

Amikor befejezte, az első sorban a nők könnyeztek. Deke rekedtes hangon lehelte az utolsó szavakat a mikrofonba. „Nincs szükségem másra, csak rád… nálad otthon vagyok… te vagy az utolsó dal, melyet énekelek.”

A dal megmozdított valamit a lelkében. Eszébe jutott, néha arra vágyik, hogy átéljen egy ilyen szerelmet. A családjában a Barronök voltak a fékezhetetlenek, a Tate-ek a nyugodtabbak. Ám az anyja gyakran mondogatta, hogy Deke sokkal inkább Barron, mint Tate.

A reflektorok kihunytak. A teremben egy pillanatra halálos csönd lett, mielőtt a közönség ujjongásban tört ki. Kétezer-ötszáz rajongó kiabált és tombolt. Ám Deke már eltűnt a függönyök mögött.

A koncert után a színpad mögött elkezdődött a szokásos buli. Helyi előkelőségek, újságírók, néhány politikus és gazdasági szakember gratulált a zenészeknek a sikerhez, mielőtt megrohamozták volna az ingyenbüfét. Deke halántéka mögött tompán lüktetett egy ér. Legszívesebben beült volna az autójába, hogy hazamenjen.

Éles kiáltás riasztotta fel a gondolataiból. Másodpercekkel később már egy telt idomú, vörös hajú nőt tartott a karjaiban, aki lelkesen megcsókolta.

– Csodásan énekeltél! – áradozott Roxanne Barron.

Deke örült, amikor felbukkant az unokatestvére, Cash, és magával húzta a feleségét. Közben az egész család megérkezett. A fivérei, Cooper és Bridger közeledtek felé Dillonnel, a legfiatalabb Tate-tel. Az unokatestvérei, Chance és Cord is megjelentek a feleségükkel, Cassidyvel, illetve Jolie-val.

Deke próbált megfeledkezni a fejfájásáról. A családja nagyon sokat jelentett neki, teli voltak élettel és szeretettel. Odahaza egy üres ház várja fények nélkül – hacsak az intézője, aki a távollétében törődött a ranchcsel, nem gondolt rá, hogy felkapcsolja a lámpákat. Ami meglehetősen kétséges.

Lassan a bulinak vége lett, és az utolsó vendégek elindultak a parkolóba. A zenekar a turnébusszal Oklahoma Citybe megy. Azok, akik Nashville-ben laknak, a Barron Hotelben szállnak meg, másnap aztán hazarepülnek. A munkások hamarosan nekilátnak a színpad lebontásának. Deke most már a lehető leghamarabb haza akart menni.

– Mr. Tate!

Ő és a három fivére megfordult.

– Deke! – kiáltotta Max, a turnébusz sofőrje. – Nem tudtam, mit csináljak.

– Miért, mi történt?

– Hívtam a rendőrséget, és szólni akartam magának is, de nem hagyhattam egyedül – magyarázta izgatottan Max.

– Miről van szó? – értetlenkedett Deke.

Ebben a pillanatban hangos sírás hallatszott.

A sofőr a busz lépcsőjére helyezett kosárra mutatott.

– Egy csecsemőt találtam, Mr. Tate.

Quincy Kincaid belekortyolt az imént vett forró kávéjába. Még öt óra van hátra műszakváltásig, azaz reggel hétig. Eddig nyugodt éjszakája volt. Néhány gyorshajtó, semmi különleges. A kocsijában lévő órára pillantott. Még négy óra és ötvenöt perc. Aztán három csodás szabadnap vár rá, mielőtt újra dolgoznia kell. És a várva várt szabadság is egy kicsit közelebb kerül. Több mint két hétre megszabadul mindentől. Fantasztikus kilátás!

Amióta öt éve befejezte az oklahomai közlekedésrendészeti főiskolát, erre a szabadságra spórolt. Gyönyörű környezetben egy ötcsillagos szállodában fog lakni, és megtanul síelni a coloradói Aspenben, a Sziklás-hegység közepén. A karácsonyt távol tölti a családjától. Nagyszerű!

Nézte a körülbelül egymérföldnyire lévő kaszinó rikító fényeit. Deacon Tate és a Sons of Nashville telt házas koncertet adtak itt tegnap este. Quinnek szerencséje volt, hogy nem osztották be a biztonságiak közé. Néhány kolléga szívesen elvállalta a túlórákat, mert jól jött nekik a karácsonyi extra pénz.

Neki idén csak egyetlen karácsonyi ajándéka lesz: az aspeni vakáció az álomhotelben. Se család, se kötelezettségek… Csak hó meg hegyek és talán egy kedves fickó, akivel a kandalló előtt megihat néhány italt. Quin megmasszírozta a vállát. Még négy óra és…

– Adam-109 – zökkentette ki a rendőrségi rádió a gondolataiból.

– Itt Adam-109.

– Menjen a Thunder River Casinóhoz a parkolóba. Ott áll a Sons of Nashville turnébusza. Állítólag találtak egy kisbabát.

Quin hitetlenkedve csóválta meg a fejét. Egy kisbabát? És mi köze ehhez a zenekarnak? Gyorsan bekapcsolta a tetőn a villogó fényt, és gázt adott.

A hatalmas turnébuszt nem lehetett nem észrevenni. Valószínűleg többe került, mint némelyik ház. Quin elhúzta a száját. Néhányszor dolgozott már hasonló rendezvényeken biztonsági őrként, és nem sokra tartotta sem az elkényeztetett zenészeket, sem a hollywoodi sztárokat.

Miután a rendőrautót leállította, felvette a rendőrsapkáját, megigazította a fegyverövét, és odament a busz ajtajánál csoportosuló, hangosan vitatkozó emberekhez.

Megköszörülte a torkát, és azonnal csönd lett. Minden fej feléje fordult.

– Kincaid őrmester vagyok a közlekedésrendészettől – szólalt meg határozott hangon. – Mi történt?

Mindenki egyszerre kezdett el beszélni, míg Quin bele nem fújt a sípjába. A kisbaba hangosan felsírt. A cowboy, aki a karjában tartotta, óvatosan megpaskolta a hátát, mire a sírásból halk nyöszörgés lett, és a baba a férfi mellkasára hajtotta a fejét.

– Deacon Tate vagyok – mutatkozott be az illető.

– Ez a maga gyereke, Mr. Tate? – kérdezte Quin.

– Nem direkt.

– Ezt meg hogy érti?

– Valaki itt hagyta a turnébusz lépcsőjén.

– Egy cédulával együtt – egészítette ki egy szőke nő.

– Max találta meg – tette hozzá egy vörös hajú.

Egy idősebb, flanelinges férfi felemelte a kezét.

– Az én vagyok. Én vezetem a buszt.

Quin mély lélegzetet vett. Már csak ez hiányzott! Hangoskodó őrültek és egy sztár, aki ráadásul meglehetősen jóképű.

Elővette a jegyzetfüzetét a zsebéből, és Maxhez fordult.

– Hogy hívják, és pontosan mi történt?

– Max Padilla, hölgyem. A koncertek után a színpad mögött szoktam várakozni, míg vége a bulinak, aztán bemelegítem a buszt. Ez fontos, mert dízel, érti? Egyébként se akarom, hogy a fiúk fázzanak hátul a buszon.

– Mi volt a babával? – kérdezte Quin türelmetlenül.

– Épp ezt akartam elmesélni. Tehát kijöttem, és indítani akartam a buszt.

– És?

– Aztán itt volt ez a kosár. A gyerekkel.

– A takaróba bugyolált kis Noelle-lel meg egy pelenkázótáskával – egészítette ki Deke.

– Tudja, hogy hívják a babát? – kérdezte Quin csodálkozva.

Egy másik férfi egy borítékkal a kezében közelebb lépett.

– Chance Barron vagyok – mutatkozott be. – Itt az áll, hogy a kicsit Noelle-nek hívják, és Deacon gyereke.

Ez a név ismerősen csengett. Ez a fickó a Barron család ügyvédje. Remek! Egyre jobb.

– És milyen okból tartózkodik itt, Mr. Barron?

– Deacon az unokatestvérem. A feleségem, Cassie és én a koncerten voltunk.

– Én vagyok Jolie Barron – mutatkozott be egy barna hajú nő.

Quin körülnézett. A társaság egyik fele tehát Tate, a másik fele Barron. A többiek feltehetően a Sons of Nashville nevű zenekar tagjai.

Quin átfutotta a papírra írt néhány sort.

– Mr. Tate, már többször előfordult, hogy a gyerekét egyszerűen itt hagyták? – kérdezte a homlokát ráncolva, de azért udvariasan.

Ezekkel az emberekkel vigyázni kell, mert befolyásosak.

– Nem – mordult fel Deke. – Nem vagyok az a felelőtlen fickó, akinek tart. És nincsenek gyerekeim. Legalábbis nem tudok róla.

Quin tisztában volt vele, hogy ez mit jelent a kicsinek. Ő maga is nevelőszülőknél nőtt fel, és vonakodott átadni a babát a hatóságoknak. De nincs más választása. Nagyot sóhajtva megnyomta a vállához erősített rendőrségi rádió gombját.

– Itt Adam-109. Tájékoztassa a hatóságokat, hogy sürgősen csecsemőotthonba kell vinni egy kisbabát.

Azonnal kitört a hangzavar. Akkora volt a lárma, hogy Quin nem hallotta a rádióban a választ. Ám az egyik hang túlharsogta a többit:

– Szó sem lehet róla! A cédulán az áll, hogy az én gyerekem.

2. FEJEZET

Mi a fene ütött bele? Deke érezte, hogy visszatér a fejfájása. Pontosan tudta, hogy a kicsi nem az ő gyereke. Vagy mégis? Az ember bármilyen óvatos is, történhetnek balesetek…

Ha egy csöppnyi esze lenne, hagynia kéne, hogy a babát állami gondozásba vegyék, ahogy a rendőrnő javasolta. Aki egyébként átkozottul szexi az egyenruhájában. Jóllehet meglehetősen dühös képet vág.

Noelle gügyögött, és a vállához dörzsölte az arcát. Apaság. Furcsa gondolat. Ijesztő, ugyanakkor szép.

Ha Noelle tényleg az ő gyereke, vállalni fogja. Katherine Tate arra nevelte a fiait, hogy vállalják a felelősséget. Egyébként is mindig szerette a gyerekeket.

A baba halkan csuklott egyet, és Deke szíve nagyot dobbant. Látta, hogy Chance figyeli őt. A szája hangtalanul formálta a szavakat: „Tényleg meg akarod tartani a babát?” Amikor Deke bólintott, Chance elővette a zsebéből a telefonját, és egy kicsit odébb sétált. Kimondottan praktikus, ha van a családban egy ügyvéd.

Deke hirtelen nagyon elégedettnek érezte magát. Valószínűleg pontosan ez a megfelelő időpont, hogy apa legyen. A sors küldte neki Noelle-t, hogy gondoskodjon róla. Minden így helyes, ahogy van.

– Jól meggondolta, Mr. Tate? – kérdezte bizalmatlanul a rendőrnő.

– Abszolút, Kincaid őrmester – felelte Deke, és a nőre mosolygott. – Van keresztneve is?

– Igen. És hogy akar gondoskodni a gyerekről?

Deke szemügyre vette a rendőrnőt. Feltűnően csinos, és a prémes sapkájától egészen a csillogó fekete csizmájáig klasszul néz ki.

– Nem kíván válaszolni, Mr. Tate?

– Nem. Hogy hívják?

– Mindig ilyen makacs?

– Csak ha ahhoz van kedvem.

Quin összehúzta a szemét, és rosszallóan nézte Deke-et.

– Tudja a nevem, hiszen bemutatkoztam. Kincaid őrmester.

– Remek. Én Deacon vagyok, a barátaim Deke-nek szólítanak.

– Nem vagyok a barátja, Mr. Tate.

– De még lehet.

Quin ráébredt, hogy mindenki őket figyeli, ezért elhallgatott. Deke örült, hogy sikerült kibillentenie a rendőrnőt a lelki egyensúlyából. Nagyszerűen szórakozott.

– Mr. Tate, kérem, adja most ide…

Noelle sírni kezdett, és Quin elakadt mondat közben.

– Attól tartok, ki kell cserélni a pelenkáját – magyarázta Deke, miután óvatosan megtapogatta a karjában tartott batyut.

A busz felé fordult.

– Majd én megcsinálom – jelentette ki Jolie.

Ám Deke-nek esze ágában sem volt másra bízni a babát. Elvégre mostantól kezdve neki kell védelmeznie, és gondoskodni róla.

– Én is képes vagyok rá, Jolie – közölte higgadtan. – Nem ez az első alkalom. – Cashre és Dillonre nézett. – Elvégre gyakran vigyáztam rátok.

Válaszra sem várva Deke felkapta a pelenkázótáskát, és felment a busz lakóterébe vezető lépcsőn. Közvetlen az ajtó mellett volt két ülés a sofőrnek és a váltótársának. Mögötte a zenekar lakótere: oldalt kényelmes bőrkanapék, majd egy nagy étkezőasztal padokkal a konyhasarok előtt. Deke óvatosan betette a babát a kosárba, amelyet szintén magával hozott.

Mögötte valaki feljött a lépcsőn.

– Üljön le, Kincaid őrmester! – kiáltotta, amikor Quin megjelent. – Én is mindjárt jövök.

Tetőtől talpig végigmérte a nőt, mielőtt eltűnt volna a busz hátsó részében. Még a golyóálló mellény sem tudta eltakarni csábos domborulatait. A haját elrejtette a rendőrsapka, de előkandikált néhány szőke tincs. A szeme színét nem tudta kivenni a félhomályban.

Nem igazán az esete, de volt benne valami, ami megfogta. Talán mert nagyon különbözött a megszokott rajongóitól. De majd ezt még átgondolja. Csak szépen sorjában.

– Kérem, kivenne a táskából nedves kendőket, friss pelenkát és száraz ruhát? A rugdalózó teljesen átázott.

– A rugdalózó? – motyogta Quin, miközben a táskában keresgélt. – Honnan tudja, egyáltalán hogy néz ki egy rugdalózó?

Amikor odaadta a felsorolt dolgokat, Deke épp bolyhos törölközőket terített az asztalra. Quin akarata ellenére lenyűgözve nézte, ahogy kimondottan szakszerűen bepelenkázza a babát. Nyilvánvalóan tudta, mit csinál. A lámpa fényében vonakodva meg kellett állapítania, hogy a pasas kifejezetten vonzó. Sűrű, barna haja és kék szeme illett a cowboystílushoz meg a bőrnadrághoz, amely kiemelte férfias kisugárzását. A sötét borosta markáns arcán megtette a többit.

Quin nyelt egyet. Ez a fickó egyértelmű fenyegetést jelent a női nemre.

Deke ügyesen átöltöztette a babát. Noelle vidáman gügyögött, és megrángatta a bőrszalagot, amelyet a férfi nyakában hordott.

Quin kétségbeesetten próbált felidézni magában valami információt Deacon Tate-ről és a családjáról. Rendszeresen olvasni és hallani a zenészekről, de ő általában nem foglalkozott ilyesmivel. Amennyire tudta, a férfi nem nős.

– Cumisüveg is van a táskában? – zökkentette ki Deke a gondolataiból.

– Igen, néhány teli cumisüveg. Fogalmam sincs, mi van benne.

Deke kinyújtotta a kezét, és Quin odaadta neki az egyiket. A férfi lecsavarta a fedelét, megszagolta a folyadékot, végül beledugta az ujját, és megkóstolta.

– Pontosan az, amire gondoltam. Tápszer. Most betesszük egy kicsit a mikróba. Ne legyen túl forró. Mármint a cumisüveg – tette hozzá vigyorogva.

Quin fintorogva az égre emelte a tekintetét. Ez az alak azt képzeli, hogy ő is egyike a rajongóinak, akik elolvadnak, ha meglátják? Átvette a cumisüveget, és a tartalmát a mosdóba öntötte.

– Készítek újat – magyarázta.

Kivett egy csomag tápszert a táskából, elolvasta a használati utasítást, majd pontról pontra követte azt. Közben végig arra gondolt, milyen volt, amikor összeért az ujjuk. És Deke férfias illatára…

Amikor Deke kényelmesen elhelyezkedett a kanapén, Quin a másik felére ült.

– Tehát nincsenek gyerekei? – kérdezte közönyösen.

– Se feleség, se gyerek – felelte a férfi kurtán.

– Hol tanulta meg, hogy kell bánni a kisbabákkal?

Deke megvárta, míg a kicsi büfizik egyet, csak aztán adta újra a szájába a cumisüveget.

– Egy szem gyerek?

– Tessék?

– Nem volt nehéz kérdés, őrmester. De árulja már el végre, hogy hívják!

Quin összeszorította a fogát.

– Semmi köze hozzá, de Quin a keresztnevem. Tulajdonképpen Quincy.

– Hallottad, Noelle? Quincynek hívják.

A baba gurgulázó hangot hallatott.

– És nem vagyok egy szem gyerek, van négy bátyám.

Deke kíváncsian nézett rá.

– Tehát maga a család benjáminja. Mint nálunk Dillon. Én középső vagyok, tehát gondoskodnom kellett a kisebbekről.

– Szóval… – bökte ki Quin. – Ő a maga lánya, vagy sem?

Deke válaszolni akart, de súlyos léptek dobogása hallatszott a busz lépcsője felől. Másodpercekkel később felbukkant Chance Barron.

– Amíg az anyát nem találják meg, és nem tisztázódik az eset, Kincaid őrmester, a kislány Deacon felügyelete alatt marad.

3. FEJEZET

Deke a megkönnyebbülés és a pánik között ingadozott. Óriási hibát követett volna el? A kisbabák fárasztóak, ezt nagyon jól tudta. Másrészt álmában sem jutott volna eszébe, hogy Noelle-t csecsemőotthonba adja. Nem, magánál tartja, amíg nem tisztázódnak a körülmények.

Aztán ott van még a hihetetlen vonzerő, amit Quincy Kincaid gyakorol rá…

A rendőrnő hangja szakította ki az ábrándozásból.

– Mr. Baron, úgy látom, félreértelmezi a helyzetet. Nemsokára itt lesz a gyámügy egyik munkatársa. Mr. Tate-nek nincs joga erre a gyerekre. Semmi bizonyíték az apaságra.

– Nem, Kincaid őrmester, maga értelmezi félre a helyzetet – jelentette ki nyugodtan Chance. – Itt van a mobilomon a dokumentum.

Quin átfutotta a bíró levelét Chance telefonján. Deke megkönnyebbült pillantást vetett az unokatestvérére.

– Hajnali fél négy van – mormolta Quin maga elé. – Ki az a bíró, aki ilyenkor dolgozik? – Felsóhajtott. – Tehát mindannyian itt maradunk, míg a gyámügy emberei és a papírok meg nem érkeznek. Addig Mr. Tate elmesélhetné nekünk, hogyan tud munka mellett, feleség nélkül gondoskodni a babáról. Vagy véletlenül van egy bébiszittere?

– Ha itt végzünk, úgyis hazamegyek – felelte Deke. – Tehát semmi jelentősége.

– Természetesen van. Egyébként hol lakik?

– Körülbelül egy óra autóútra innen van egy ranchem. Mindazonáltal be kell vallanom, hogy nincs bébiszitterem.

– Cassie, Jolie és Roxie viszont elindultak, hogy mindent megvásároljanak, amire a babának szüksége van – szólt közbe Chance. – Mire itt végzünk, vissza is érnek.

– Már alig várom, hogy lássam anya arcát – nevetett Deke.

Az anyja már évek óta vágyott unokákra. Cord és Jolie kisfia a szeme fénye volt.

Quin végigmérte a két férfit. Tudta, hogy az orránál fogva vezetik, de csak azért sem fogja megkönnyíteni a dolgukat.

– Az éjjel-nappal nyitva tartó szupermarketben a lányok csak a legszükségesebbeket tudják beszerezni – súgta Chance Deke fülébe.

Közben annyi szeretettel nézett a babára, hogy Deke nem tudta elrejteni a mosolyát. A Barron-házba valószínűleg hamarosan megérkezik a gólya…

Deke gondolatai elkalandoztak. Igaz, hogy gyakran van turnén. Vagy magával viszi Noelle-t, vagy otthon hagyja a ranchen. Mindkét esetben szüksége lesz bébiszitterre. Persze ha saját családja lenne…

Atyaég! Mit tett vele ez a gyerek? Általában a nők vannak oda a kisbabákért. De ő már egész este olyan furcsán érezte magát. És most ez…

Annyira elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vette, amikor Chance elköszönt. A gyerek teljességgel elvarázsolta. Sosem volt híján barátnőknek, de valójában még nem vágyott saját családra. Most ez megváltozott. Valószínűleg a rokonok hatása. Talán túl kellene lépnie az egyéjszakás kalandokon. És Kincaid őrmester nagyon tetszik neki…

Noelle cuppantott egyet álmában, és ezzel kizökkentette a gondolataiból. Ha kiderül, ki a gyerek anyja, úgyis minden rendeződni fog. Előbb-utóbb élheti a régi életét, fellépésekkel és rajongókkal… Esténként pedig ott üldögélhet egy hideg sörrel a ranch verandáján, és gitározhat egymagában.

– Bizonyára nem olyan naiv, hogy azt higgye, ez a baba tényleg a maga gyereke – szólalt meg Quin.

Deke nem felelt. Az egyik kezével odahúzta a kosarat, és óvatosan belefektette Noelle-t. Aztán betakarta, és az egyik ujjával megsimogatta a szőke pihéket a fején.

Quin, a szexi rendőrnő egy kicsit távolabb állt. Mindenki más elment.

Deke kíváncsian nézett a nőre. Tényleg olyan hűvös és érzéketlen, mint amilyennek látszik? Szálfaegyenesen állt az egyenruhájában, a lába kis terpeszben, a térde enyhén behajlítva, mintha harcra készülne.

– Idegesítem? – kérdezte Deke szenvtelenül, miközben figyelmesen fürkészte.

Quin összepréselte az ajkait. Ő az, aki itt kimondja a végső szót. És ezt a férfinak is tudnia kell.

– Semmi esetre sem.

Döbbenten állapította meg, hogy a bal kezével a jobb karját markolja. Tüntető közönnyel az övébe dugta mindkét hüvelykujját, és hűvösen nézett Deke-re. Szenvtelen, nyugodt és profi. Mint mindig. A fickó bizonyára csodásan csókol, de nem számít.

Rendőr, és szolgálatban van. Nincs ideje az álmodozásra. A fickó szeme zafírkék. Az arcán háromnapos borosta. Vajon mennyire szúrhat?

– Édesem, nem lenne szabad így néznie egy férfira! – nevetett Deke.

Quin összerezzent. Legfőbb ideje, hogy lehűtse magát. Haladéktalanul hóviharra vagy jégesőre kell gondolnia. Semmi esetre sem valami forró…

Kávé. Sürgős szüksége van egy csésze kávéra. És friss levegőre. Reménykedve nézett a karórájára, de még csak négy óra tizennyolc perc volt. Napfelkelte előtt nem várhatóak a hatóság emberei.

– Úgy néz ki, egy darabig még itt leszünk, Mr. …

– Deke.

– …Tate. Kaphatok itt valahol egy kávét?

A férfi nevetett.

– Megnézem, mit tehetek ez ügyben.

– Egyébként…

Quin zavartan elhallgatott. Nem javított a helyzeten, ahogy Deke hanyagul a konyhapult fölé hajolt.

– Igen?

– Használhatom a mosdót?

– Természetesen. Arra – mutatta Deke az utat, miközben vidáman csillogott a szeme.

– Köszönöm.

A busz hátsó része felé igyekezve Quin elhaladt hat heverő mellett, amelyeket függöny választott el egymástól. Még hátrébb egy hálószobát látott.

Amikor belépett a mosdóba, majdnem elakadt a lélegzete. A saját fürdőszobája ehhez képest kimondottan szerény. A túlméretezett, üvegezett zuhanyozó, a márványpult, benne egy nagy mosdóval, és jókora komód – mind luxusról árulkodtak.

Miután kezet mosott, Quin kíváncsi pillantást vetett a szomszédos hálószobába. Egy franciaágy állt a helyiség közepén, mellette szék. Gitár támaszkodott egy állványnak, és a szék mellett egy mikrofon volt. Az íróasztalon számítógépes keverőpult. Deke itt veszi fel a számait?

Quin megpördült, amikor valaki megköszörülte mögötte a torkát.

– Megtalálta, amit keresett, édesem?

Quin elpirult. Kínos, hogy rajtakapták.

Amikor Deke odalépett hozzá, önkéntelenül hátrált. Hanyatt a matracra esett volna, ha a férfi el nem kapja. Quin szíve hevesen kalapált, kétségbeesetten próbált megnyugodni. Ám Deke közelsége csöppet sem segített. Túl későn vette észre, hogy már megint a száját bámulja.

– Újra azt csinálja, édes – mondta a férfi vigyorogva.

Quin nyelt egyet. Deke hibája. Hogy lehet egy férfi ilyen… ilyen szégyentelenül jóképű? Tisztességtelen dolog minden nővel szemben.

– Van kávé? – nyögte ki.

– Már elkészült.

– Szuper! Köszönöm!

Quin eloldalazott a férfi mellett a lakótér irányába.

– Nem kell úgy sietnie – hallotta Deke nevető hangját. – Egy darabig még biztos itt leszünk.

4. FEJEZET

Nem sokkal hét előtt Deke végre ágyba bújhatott. Kedves volt, ahogy a Barron család női tagjai segíteni akartak, de legalább olyan fárasztó is. Egy idő után a baba is sírni kezdett, mert folyton egymás kezébe adogatták.

Egyébként a nők – rácáfolva Chance félelmeire – mindent beszereztek, amire Noelle-nek szüksége volt. Még bébifonra is gondoltak. Amilyen fáradt, arra most nagy szükség lesz.

Majdnem fél óráig tartott, mire Noelle megnyugodott. Deke lefektette, és gyöngéden simogatta. Egy idő múlva énekelni kezdett neki, ahogy annak idején Dillonnek is oly gyakran. Végül a kicsi az ujjával a szájában elaludt, így Deke is lefekhetett. Ha egy kicsit kipiheni magát, foglalkozik az új helyzettel… és az elbűvölő rendőrnővel, akinek most a Thunder River Casinóban meg kell nyugtatnia a hatóság embereit.

Szalonna. Ez egyértelmű sültszalonna-illat. Deke beleszimatolt a levegőbe. És sütemény. Mi folyik itt? Kiugrott az ágyból, és botladozva elindult a konyha irányába. Csak félúton vette észre, hogy az éjjeliszekrényén lévő bébifont kikapcsolták. Rögtön benézett a gyerekszobába. Noelle mélyen, nyugodtan aludt.

Még mielőtt a konyhába ért volna, sejtette, mit fog találni.

– Anya, mit keresel itt?

Az asszony értetlenkedve nézett rá.

– Kézenfekvő, nem?

Deke odahúzta magának a reggelizőpultnál álló egyik magas széket, és elvette az anyjától a feléje nyújtott kávét.

– A testvéreid szörnyen izgatottak.

– Őrült egy éjszaka volt, anya.

– Hm.

Az asszony néhány szelet sonkát tett egy öntöttvas serpenyőbe.

– Alig aludtam valamit.

– Hm.

– Most pedig farkaséhes vagyok.

– A te lányod, Deacon?

– Tehát láttad.

– Igen.

– És mit gondolsz?

– Aranyos kis jószág. Megérdemel minden szeretetet, amit csak kaphat.

– Ma délután kenetet vesznek a számból a teszthez – magyarázta Deke. – Chance szerint körülbelül három hetet kell várni az eredményre. Nem tudom, hogy az én gyerekem-e. Nem kizárt.

– Értem, és nagyon szomorú.

– Hagyd ezt, anya!

– Egyik fiam se nősült meg, szóval nem hagyhatom! Az apád és én nem arra neveltünk titeket, hogy házasságon kívül született gyerekeitek legyenek. Először meg kell találni az igazit, aztán megesküdni, és jöhetnek a gyerekek. Ez a helyes sorrend. De ennek a kicsinek szüksége van valakire, aki törődik vele. Remélem, visszajön az anyja, de ha a te gyereked, természetesen hozzánk tartozik.

Deke lecsusszant a magas székről, megkerülte az asztalt, és megpuszilta az anyját.

– Természetesen gondoskodunk a babáról. Ezért jöttél ide, és csináltál nekem reggelit?

Csak most vette észre, hogy egy halom angolszalonna, kolbász és több doboz tojás van a tűzhely mellett. A sütőben egy tepsi keksz, amely ellenállhatatlan illatot árasztott.

– Várd ki a végét! – mondta az anyja. – Hamarosan beesik az egész család. Emlékezz csak rá, mekkora volt az izgalom, amikor Cord fia megszületett! Egy kisbabától mindenki elgyengül.

Deke ebben igazat adott az anyjának. Már most beleszeretett Noelle-be.

– De mi van, ha nem az én gyerekem?

– Hát igen. Főleg, ha az anyja visszajön.

– Nem tudom.

– Mit súg az ösztönöd?

– Idehoztam a babát, mert nem akarom, hogy csecsemőotthonba kerüljön. De ez egy egész életre szóló kötelezettség.

Deke kinézett az ablakon. Noelle anyja miért hagyott üzenetet, ahelyett hogy beszélt volna vele? Miért nem szólt a terhességéről? Kérdések, amelyekre nincs válasz. Meg kell várnia a DNS-vizsgálat eredményét. Ha Noelle nem az ő gyereke, és az anyját nem találják meg, akkor döntenie kell.

– Tulajdonképpen született családapa vagy, Deke. És ha buta módon nem szerettél volna bele a gitárodba, és nem állnál minden este színpadon, lenne egy kedves feleséged meg egy rakás gyereked, hidd el nekem.

Deke a nevetéstől majdnem félrenyelte a kávét.

– Anya, már elfelejtetted, hogy milyen gyakran váltogatom a barátnőimet?

– Nem, de mégis igazam van.

Deke ismét nevetett. Sosem akart tartós kapcsolatot. Ritkán találkozott kétszer ugyanazzal a lánnyal. Az egyik bulvárlap egyszer nagy nőcsábásznak titulálta, és valószínűleg igaza volt. Deke szerette a nőket meg a szexet.

Katherine Tate épp nagy levegőt vett, hogy megmondja Deke-nek a véleményét, amikor kopogtak. Deke bátyja, Cooper jelent meg a konyhaajtóban.

– Isteni illatok – jegyezte meg, aztán levette a sáros bakancsát. – Elnézést, hogy kihagytuk a koncertet, de dolgoznom kellett.

A bátyja, Cooper és az unokatestvére, Cord Barron a BarExnél dolgoztak. Az olaj- és gázkonszern a Barron család tulajdona volt.

Cooper belépett, és megpuszilta az anyját.

– Jó reggelt! Kaphatok egy kávét?

– Tudod, hol vannak a csészék, Coop. Kávé meg a kannában.

Nem kellett sokat várni, és a két fiatalabb fivér, Bridger meg Dillon is befutott. A többieket a munka elszólította a városból. Hunter és Boon Washington D. C.-ben dolgoztak Clay Barron szenátornak, míg Tucker Las Vegasban volt Chase Barronnel.

Dillon megterítette a nagy étkezőasztalt, Bridger a tűzhelynél segített az anyjának. Cooper elvonult zuhanyozni a fürdőszobába. Amikor nem sokkal később visszatért a konyhába, Deke farmerját és egy Sons of Nashville feliratú pólót viselt.

Hirtelen meghallották Noelle sírását a konyhában lévő bébifonból. Deke talpra ugrott, Coop és Bridger követte. Dillon és az anyja a konyhában maradt. Félúton a gyerekszobába Deke megtorpant.

– Coop, menjetek előre Bridgerrel! – mondta. – Én addig elkészítem a cumisüveget. – Aztán még egyszer visszafordult. – Egyébként természetesen ki kell cserélni a pelenkáját.

Azzal nevetve elindult a másik irányba.

Quin örült a szabadnapjainak. Már csak egy óra munka, míg megírja a jelentést, aztán vége a szolgálatának. Miután a jelentést betette az elöljárója rekeszébe, a hátsó ajtón át elhagyta az épületet, és próbálta elfelejteni az éjszakai közjátékot. Ami a továbbiakban történni fog, nem tartozik rá. Csak arra vágyott, hogy hazaérjen, lezuhanyozzon, és lefeküdjön. Később majd elmegy bevásárolni, és kitakarítja a lakását.

Két órával később álmából riasztotta fel a telefon. Az elöljárója berendelte az őrsre. Quin csüggedten felsóhajtott.

Amikor egy óra múlva kopogott a hadnagy irodájának ajtaján, a férfi épp telefonált, és odamutatott az íróasztala előtt álló székre. Quin belépett.

– Természetesen, kormányzó úr. Megtesszük, ami tőlünk telik – biztosította a hadnagy a beszélgetőtársát, majd letette a kagylót.

Quin a homlokát ráncolta. Mit jelentsen ez? Hirtelen nagyon kényelmetlenül érezte magát.

A félelmei csak tovább erősödtek, amikor a hadnagy belekezdett a mondanivalójába:

– Péntek éjjel szolgálatban volt?

– Ott áll a jelentésemben, uram.

– Nyugalom, Kincaid, nyugalom! Olvastam a jelentését. A kormányzó már többször is hívott. Nagyon komolyan veszi a dolgot. Mivel maga már foglalkozott az üggyel, felmentem a járőri szolgálat alól, és átveszi ezt az esetet. – Mikor Quin közbe akart szólni, a hadnagy csitítóan felemelte a kezét. – Egy speciális egységet fog vezetni, akik azzal foglalkoznak, hogy megtalálják a gyerek anyját. Ezenkívül maga tartja a kapcsolatot az üggyel foglalkozó minden hatósággal. És Deacon Tate-tel.

– Ez konkrétan mit jelent?

– Azt jelenti, hogy közvetlen kapcsolatban marad vele, és…

Quin kihúzta magát ültében. Tessék? Érezte, hogy meglódul a pulzusa. A tenyere nyirkos lett.

– Ami az eset kivizsgálását illeti, a gyámügy egyik szociális munkásával fog együtt dolgozni. De Mr. Tate-hez csak magán keresztül lehet elérni.

Quin lázasan gondolkozott.

– Egy pillanat. Ez pontosan mit jelent?

– Azt jelenti, maga gondoskodik róla, hogy senki se zaklassa Mr. Tate-et. Az ügy minden érintettjének először magához kell fordulnia, mielőtt Mr. Tate képbe kerül. Minden kérdést maga továbbít. A közelében kell tartózkodnia.

Quin érezte, hogy elakad a lélegzete.

– Ez valami vicc? – fortyant fel.

– Nem.

– De én…

– Semmi de.

– A jövő hónapban szabadságon vagyok.

– Akkor sietnie kell. Minél előbb megtalálja az anyát, annál jobb. Akkor már csak azt kell kiderítenie, hogy Mr. Tate-e a biológiai apa, és megírhatja a jelentését.

Quin csüggedten ült a széken, és maga elé meredt. Még most sem értette a helyzetet.

– Köszönöm, Kincaid, ennyi volt.

Quin nehézkesen felállt, és az ajtóhoz ment. A hadnagy hangjára visszafordult.

– És Kincaid, legyen óvatos! Semmi sem szivároghat ki. Ha nyilvánosságra kerülnek információk, maga a felelős. Megértette?

Quin bólintott. Persze. De az elöljárója még nem végzett.

– Üljön kocsiba, menjen el Mr. Tate ranchére, és nézzen utána a gyereknek! Nagyon fontos, hogy átlássa a helyzetet.

Remek! A mai napra szőtt terveinek befellegzett. El kell mennie valami idióta ranchre, és beszélni azzal a habókos zenésszel.

5. FEJEZET

Deacon Tate ranchének kocsifeljáróján sok autó parkolt. Quin beállt a sor végére, és gyalog ment fel a gerendaházhoz, amely fényűző volt, mégis otthonosnak, hívogatónak tűnt.

Miközben elhaladt az autók mellett, Quin szemöldöke összeszaladt. Mindegyik kocsi többe kerülhetett, mint amennyit ő egész évben keres. Mindenesetre Tate nincs egyedül. Quin a kikövezett úton a bejárathoz ment, és megállt a széles faajtó előtt. Nem volt csengő, tehát nem maradt más választása, kopognia kellett.

Odabentről fojtott hangokat hallott. Erőteljesebben dörömbölt. Épp a kilincsre akarta tenni a kezét, amikor az ajtó kinyílt. Quin elveszítette az egyensúlyát, és egy izmos mellkasnak esett. Erős kezek tartották, és a testében szétáradó hőség kétséget sem hagyott afelől, ki kapta el.

Miután egy kicsit összeszedte magát, egyenesen egy zafírkék szempárba nézett.

– Ne állj ott, mint egy faszent, Deacon! – csendült fel egy női hang. – Engedd be szegény kislányt!

– Hogyne. – A férfi szeme derűsen megvillant, és Quin szíve máris a torkában dobogott. – Kérem, fáradjon be, Kincaid őrmester! Éppen reggelizünk. Evett már?

Quin egy másodpercig megszólalni sem tudott. Van valami ebben a férfiban, ami teljességgel elbűvöli. Még szerencse, hogy nem tartozik a rajongói közé.

– Quin?

– Köszönöm, nem vagyok éhes.

– Butaság, kedvesem! – avatkozott közbe az iménti női hang bentről. – Kerüljön beljebb, és üljön le közénk. Mindjárt hozok egy tányért.

Quin követte Deke-et a tágas, nyitott nappalin át a konyhába. Minden úgy nézett ki, mint egy életmódmagazinban.

– Gyerünk már, kihűl az étel! – nógatta az energikus női hang.

Egy óriási, magas gránitasztalnál három férfi ült, akik közül Quin kettőt már ismert. Előző nap ott voltak a koncerten. A harmadik annyira hasonlított rájuk, hogy biztosan ő is a családhoz tartozik. Az idősebb asszony, aki meginvitálta Quint, a tűzhelynél foglalatoskodott. Deke odahúzott egy bárszéket Quinnek, és a lány alighogy helyet foglalt, már ott volt előtte egy tányér megpakolva tojással, szalonnával és kolbásszal. Deke odanyújtott neki egy szalvétát.

– Katherine Tate vagyok – mutatkozott be Deke édesanyja. – Deacont és Dillont már ismeri. Cooper és Bridger a másik két fiam. Kávét kér, vagy valami mást?

Quincynek zúgott a feje.

– Kávét kérek. Nagyon köszönöm.

– Tejjel és cukorral?

– Cukorral kérem. És vaníliaízesítésű tejszínnel, feltéve, ha van. Ha nincs, az sem baj. Egyébként a nevem Quincy Kincaid, a közlekedésrendészetnél teljesítek járőri szolgálatot. Engem bíztak meg ezzel az üggyel – mondta Quin, és idegesen elmosolyodott.

Katherine szeme elkeskenyedett.

– Milyen ügyről beszél? Itt nincs semmiféle ügy. Csak egy kislány, akinek egyébként neve is van.

Mintegy végszóra halk nyöszörgés hallatszott egy pihenőszékből, amelyet Quin a belépésekor észre sem vett.

– Majd én felveszem, Deacon. Te egyél, mielőtt kihűl. Miss Kincaid, nyugodtan leveheti a sapkáját.

Quin gyorsan lekapta a sapkát, és a mellette lévő székre tette. Aztán az evésre koncentrált. Senki sem szólt egy szót sem. Amikor a hallgatás már szinte elviselhetetlenné vált, Katherine ismét megjelent a csípőjén Noelle-lel. Megállt Deke és Quin között.

– Tessék – mondta, és felemelte a gyereket.

Quin ösztönösen kinyújtotta a karját, hogy átvegye a kislányt, de Katherine Deke-nek adta oda.

– Most cseréltem ki a pelenkáját – magyarázta Katherine. – Gyorsan elkészítem a tápszerét, de neked kell megetetned.

– Igenis – válaszolta teli szájjal Deke.

– Deacon! – szólt rá éles hangon az anyja.

– Bocsánat.

Deacon ezúttal már tisztán, érthetően beszélt.

Quin megbabonázva figyelte a többieket. Az asztalnál ülő férfiak mind felnőttek, talán eltekintve Dillontől, aki félig gyereknek tűnik. De nyilvánvalóan még mindig Katherine parancsol nekik, ők pedig nagy tisztelettel kezelik az anyjukat. Quin családjában ez nem így volt. Ő és a bátyjai minden tekintetben másként nőttek fel, mint a Tate fiúk. Quinéknél odahaza ismeretlen volt a luxus.

Deke kikaparta a maradék reggelijét a tányérjáról. Közben úgy tartotta a karjában Noelle-t, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Mrs. Tate átnyújtotta a fiának a cumisüveget meg egy kendőt.

– Elveszem a tányérodat, úgy meg tudod etetni a kicsit.

– Biztos, hogy nem te akarod csinálni, anya? – kérdezte Deke mosolyogva.

Katherine megfenyegette az ujjával.

– Ma reggel csak azért tettem meg, hogy nyugodtan megihasd a kávédat. Elég gyereket neveltem fel. Most ti vagytok soron.

Amikor Quin észrevette, hogy Deke anyja tűnődve nézi őt, gyorsan lecsúszott a székről, és fogta a tányérját.

– Hagyja csak, kedvesem! – mondta Katherine. – Coop és Bridger mosogatnak.

A fivérek felnyögtek, Dillon arcán pedig diadalmas mosoly suhant át. Az anyja ekkor feléje fordult.

– Dillon, de kihozod a pelenkásvödröt a gyerekszobából, és kiviszed a szemetet.

– Jaj, ne! – tiltakozott a srác.

Quin majdnem felajánlotta, hogy ő vállalja a feladatot, de elég volt egy pillantást vetnie Katherine-re, és elvetette az ötletet.

– Quin? – kiáltotta Deke a szomszédos szobából.

Egy bőrfotelban ült Noelle-lel, és tűnődve nézte, ahogy a kislány mohón szívja a tápszert.

Quin úgy látta, elérkezett az ideje. Most elintézheti a dolgot Deke-kel, aztán eltűnik.

– Beszélhetnénk?

A férfi felvonta a szemöldökét, és bólintott.

– Foglaljon helyet!

A fotel melletti kanapéra mutatott.

– Amint már mondtam, az elöljáróm engem bízott meg ezzel az üggyel. A rendőrség megkezdte az eset körülményeinek kivizsgálását, és a célunk az, hogy megtaláljuk az anyát. Tehát…

– Gondolja, hogy megtalálják? – szakította félbe Deke.

– Mi?

A férfi rettentően élvezte, hogy összezavarhatja Quint. Mert ha a lány dühös, kipirul az arca, a szeme meg villámokat szór.

– Hogy megtalálják-e az anyát.

– Magától értetődik. Csak idő kérdése. Ha megvan az apasági teszt eredménye, eldől a dolog.

– Alkalmatlannak tartja az anyát, mert otthagyta nekem Noelle-t?

– Nem én döntök.

– De biztosan van véleménye – makacskodott Deke.

– Hallgasson ide, Mr. Tate…

– Deacon.

– Mr. Tate. Az a nő otthagyta a babát a hidegben egy busz lépcsőjén. Azt állítja, hogy maga az apa. Ami természetesen lehetséges, de még nem bizonyított. Fel nem foghatom, hogy egy nőtlen és… vagyonos sztár, mint maga, gondoskodni akar egy kisbabáról, aki talán nem is az övé.

Deke figyelmesen nézte Quint.

– Noelle anyja valószínűleg jobban ismer engem, mint maga.

Zavarta, hogy ez a rendőrnő mit gondol róla. Az információkat valószínűleg valamelyik bulvárlapból vagy ostoba tévéshow-ból szerezte. Tulajdonképpen nem számít, de mégis bántotta, hogy rossz véleménnyel van róla. Mert valamiért azt kívánta, hogy kedvelje őt. De arra valószínűleg várhat.

Az anyja suhant el mellette, és kisimított egy tincset a homlokából. Deke megrázta a fejét. Néha tényleg túlzásokba esik, gondolta, és halkan felsóhajtott. Katherine Tate farmert, westerncsizmát és pulóvert viselt, de ez nem akadályozta meg abban, hogy úgy mozogjon, mint egy igazi hölgy. Leült Quin mellé a kanapéra, és a két nő félhangosan csevegni kezdett. Deke nem hallotta, miről beszélgetnek, mivel a fivérei hatalmas zajt csaptak mosogatás közben. Az anyja olykor-olykor rápillantott, ami egy kicsit idegesítette. Vagyis nagyon idegesítette. Mit pusmognak ezek?

Épp meg akarta kérni a fivéreit, hogy halkabbak legyenek, amikor látta, hogy mindketten vigyorogva bámulnak rá.

– Ha egyszer megesik velem, hogy anya így néz rám, mint most Deke-re, miközben egy csinos lány van a közelében, kiszaladok a világból – jegyezte meg tréfásan Bridger, és oldalba lökte Coopert.

Az utóbbi hangosan felnyerített.

– Én meg utánad.

– És most mit csinálunk? – vigyorgott Bridger Cooperre.

– Élvezzük a show-t – felelte Cooper. A konyharuhát a vállára dobta, és keresztbe font karral a reggelizőasztalnak támaszkodott.

– Tudjátok, hogy minden szót hallottam? – mordult rá Deke a fivéreire.

Mindketten hangos nevetésben törtek ki. Ebben a pillanatban lépett be Dillon a konyhába. A kezében egy műanyag zacskó volt, és messze eltartotta magától.

– Min nevettek? Lemaradtam valamiről?

– Még nem érted, túl kicsi vagy ehhez, Dillon – heccelte az öccsét Cooper.

– Fogd be a szád, Coop! – Dillon a kanapé irányába pillantott. – Csinos lány, nem igaz? Mit gondolsz, randizna velem?

Bridger elhúzta a száját.

– Soha. Túl fiatal vagy hozzá.

– Halló, huszonkettő vagyok, a szexualitásom csúcspontján…

– Fiúk, tisztában vagytok vele, hogy mindent hallunk? – avatkozott közbe Katherine Tate anélkül, hogy egy kicsit is megemelte volna a hangját.

– Igen, anya – hangzott egyszerre négy torokból.

Bridger az égre emelte a tekintetét.

– Öcskös, hát nem veszed észre, hogy a bátyád az iránt a nő iránt érdeklődik, akit éppen fel akarsz szedni?

– Egyébként is még kisfiú vagy te ehhez – tette hozzá Cooper. – Ez a lány biztosan férfit akar, nem pedig egy pattanásos…

Dillon oldalba taszította a bátyját.

– Nincsenek pattanásaim!

Deke legszívesebben a pokolba küldte volna a testvéreit. Szűk családi körben még csak elmegy ez a viselkedés, de most semmiképp. Így is nehezen vergődik zöld ágra Kincaid őrmesterrel. Vajon a lány mit gondolhat a családjáról? Sötét egyenruhájában a fekete bőrövvel kimondottan szigorúnak tűnik, de a szeme gyanúsan csillog.

– Ennek ellenére úgy gondolom, hogy velem kéne randiznia – makacsolta meg magát Dillon.

– Sajnos, csalódni fogsz – csendült fel Quin hangja. – Tényleg túl fiatal vagy.

Deke-nek feltűnt, hogy féltékeny az öccsére. Quin miért vele évődik? Ez a nő teljesen összezavarja. Egyrészt egyáltalán nem az esete, másrészt pontosan olyan lány, mint akit szeretne magának. Micsoda zűrzavar!

6. FEJEZET

– Ne törődjön a fiúkkal, Quincy! – mondta Katherine, és fürkésző pillantást vetett a rendőrnőre. – Ugye szólíthatom így? A Kincaid őrmester túl szigorúan hangzik.

Quin gépiesen bólintott. Mi mást tehetne? Egy olyan nő, mint Katherine nem fogad el nemleges választ.

– Van családja, Quincy?

Ez egyre személyesebb. Quin tudta, hogy veszélyes területre tévedtek, és minden egyes szavát mérlegelnie kell. Legalábbis addig, míg jobban meg nem ismeri ezt a nőt.

– Igen, vannak fivéreim.

Mrs. Tate elmosolyodott. Meleg, barátságos mosoly volt, és Quinben önkéntelenül felmerült, hogy Katherine milyen jó anya lehet. Mindenesetre egészen más személyiség, mint az ő anyja.

– Meséljen a testvéreiről, Miss Kincaid! Közel állnak egymáshoz?

– Nem.

– Aha.

A kurta válasz sok mindent elárult. Quin kínosan érezte magát, mintha állásinterjún lenne.

– A bátyáim és én sem állunk különösebben közel egymáshoz – mesélte Katherine. – Néha úgy gondoltam, hogy apának rögtön a születése után vízbe kellett volna fojtania Cyrust. – Nevetett. – De akkor nem lennének unokaöcséim. Tehát minden jó így, ahogy van. A családok néha furák, nem?

Quin nem tudta, mit válaszoljon. Cyrus Barron nagy hatalmú embernek számít, nemcsak Oklahomában, hanem az egész világon. Mind a hat fia a nyomdokába lépett. Mindenütt jelen van ez a család. Quin nem sokat tudott a Tate famíliáról, de azt igen, hogy néhány fiú szoros munkakapcsolatban áll a Barron családdal.

– Igen, tökéletesen igaza van – felelte végül.

A család néha szörnyen fárasztó. Akárcsak az övé.

– Mennyire szigorúan kell szemmel tartania a fiamat? – kérdezte Katherine.

Quin nem készült ilyen gyors témaváltásra.

– Tulajdonképpen nekem kell biztosítani a kapcsolatot a fia és a hatóságok között.

– De úgy látom, hogy nem érzi jól magát ebben a helyzetben. És azt sem találja rendjén valónak, hogy a fiam akar gondoskodni a babáról.

Az asszony fején találta a szöget.

– Vannak fenntartásaim – vallotta be Quin. – Először is még nem tisztázódott az apaság kérdése. Hadd legyek őszinte, Mrs. Tate! Miért akar a fia magához venni egy gyereket, akinek semmit sem tudni a származásáról? Nem fél, hogy itt valaki megpróbál pénzhez jutni?

Quin nem értette az egész cirkuszt. Miért nem adják át egyszerűen a babát a gyámügynek? Mély lélegzetet vett, és próbálta titkolni az ingerültségét.

– Próbálunk a lehető legdiszkrétebben eljárni – folytatta. – De a maga fiát mindenki ismeri, hiszen híres sztár. Valószínűleg nem tart soká, míg a média szimatot fog. És aztán? Mrs. Tate, engem ilyen esetekre képeztek ki. Muszáj megvizsgálnom a fia motivációit.

– Értem.

Jeges csönd következett.

Quin lázasan gondolkozott, mit mondjon még. Nem engedheti meg magának, hogy lemondjon Mrs. Tate támogatásáról. Mert talán ő az egyetlen, aki észhez térítheti Deke-et.

– Őszintén szólva, Mrs. Tate, maga rendjén valónak találja, hogy a fia puszta szeszélyből magához vesz egy gyereket?

– Tessék?!

Deke hangja olyan jeges volt, hogy Quin libabőrös lett. Teljesen elfelejtette, hogy a férfi néhány lépésre áll tőle a testvéreivel.

– Miért, maga hogyan fogalmazna, Mr. Tate?

Deke az anyjára nézett. Az asszony pillantása ide-oda járt Quin és a fia között, mintha csak pingpongmeccset nézne.

– Részvétem, Kincaid őrmester. Valami nyilvánvalóan hiányzik magából.

Quin felugrott a kanapéról, és odaállt Deke elé. Amint a férfi ilyen közelről szemügyre vehette Quint, a haragja elpárolgott, és szinte ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy megcsókolja. Nem tudta levenni a tekintetét a szájáról, és egy szót sem értett abból, amit mondott neki. Legszívesebben átölelte volna, de aztán rájött, hol vannak, és miről van szó.

– Egy olyan férfi, mint maga, miért…

Deke dühösen félbeszakította:

– Egy olyan férfi, mint én? Ezt meg hogy érti?

Harciasan keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt.

Quin kezdett megijedni. A fivérek szinte védelmezően körülvették Deke-et, aki átadta Bridgernek Noelle-t.

Quin nagy levegőt vett. Nem hagyja sarokba szorítani magát!

– Pontosan, Mr. Tate, egy olyan férfi, mint maga! Gazdag. Híres. Egy turné közben van éppen, nem? Az ég szerelmére, miért venne pont most magához egy kisbabát? Nem jogos a felvetés, hogy nagyobb népszerűséget akar? A média így biztosan felfigyel magára.

Deke csak azért uralkodott magán, mert a fivérei megnyugtatóan a vállára tették a kezüket.

– Ha jól értem, Miss Kincaid, azt hiszi, hogy a népszerűséget hajkurászva vettem magamhoz a babát? – Szinte remegett elfojtott haragjában. – Mivel gazdag vagyok, természetesen lehetetlen, hogy egyszerűen csak azt teszem, ami helyes, ugye? Helyesen foglaltam össze, amit mondott?

Quin egy szót sem tudott kinyögni.

Deke nem is bánta. A rendőrnő már így is többet mondott a kelleténél, és dühítették az alaptalan vádaskodások. A fivérei és ő odahaza megtanulták, hogy dolgozni kell a megélhetésükért. Az apja sosem tűrt volna meg olyan hozzáállást, amivel Quin meggyanúsította.

– Igazam van? – kérdezte Deke újra, és kivette a farmerja zsebéből a mobilját. Aztán hívta Chance számát. – Azt akarom, hogy Kincaid őrmestert vegyék le az ügyről – mondta a telefonba. – Nem érdekel, hogy csinálod, de intézd el! – A füléhez szorított telefonnal Quinhez fordult. – Mivel már meghozta az ítéletét velem kapcsolatban, mindegy, mit csinálok. Számomra csak egyetlen lehetőség elfogadható: Noelle nálam marad, míg meg nem találják az anyját. Vitának helye nincs. – Hallatszott, amint Chance újabb kérdést tesz fel. – Kincaid őrmester megvádolt, csak azért tartom magamnál Noelle-t, hogy a népszerűségemet növeljem. Soha többé nem akarom látni ezt a nőt.

Deke láthatóan feldúltan bontotta a vonalat.

– Ide figyeljen, Mr. Tate…

– Pontosan öt perce van, Kincaid őrmester. Most megmutatom a gyerekszobát, és ezzel remélhetőleg meggyőzöm, hogy tényleg törődünk Noelle-lel. Kövessen!

Deke elviharzott a fivérei mellett, akik gyorsan helyet engedtek neki. Amikor megfordult, látta, hogy az anyja mosolyog. Ez meg mi az ördögöt jelent? De erre most nincs ideje. Minél előbb le akarja rázni ezt az ostoba rendőrnőt.

Quin és Deke beléptek a vendégszobába, amely Deke hálója mellett volt. Quin a nyitott ajtón keresztül lopott pillantást vetett a nagy ágyra. Deke ádázul elmosolyodott. Tagadhatatlan, hogy már elképzelte Quint az ágyában, de ez csak elvesztegetett idő volt.

Körbemutatott, hogy Quin lássa, mi mindent szereztek be Noelle-nek. A család nőtagjai jó munkát végeztek. Az ágyat oldalra tolták, hogy helyet kapjon egy bölcső. A fiókos szekrényt egy puha takaróval pelenkázóasztallá alakították. A fiókokban pelenkák és babaruhák voltak. A pihenőszék fölött játékok függtek, és természetesen az egész házban működött a bébifonrendszer.

Deke az ajtófélfának dőlt, és figyelte, amint Quin körülnéz. Csoda, hogy egyetlen éjszaka alatt ennyi mindent sikerült beszerezni. Noelle anyukája nyilvánvalóan jót akart a gyerekének. Itt sokkal jobb körülmények között lehet, mint nála. Deke legalábbis remélte, hogy ez volt az indítéka.

Quin zökkentette ki a gondolataiból.

– Kicsit különösnek találom, hogy itt minden elő van készítve a kicsinek, holott állítólag tegnapig fogalma sem volt a létezéséről. Szerintem ez a gyámügy szociális munkásának is fel fog tűnni.

Deke arca megfeszült.

– Mikor jön, és miért?

Quin lehunyta a szemét, és magában elszámolt tízig.

Szinte megsajnálta a férfit. Mindenesetre szórakoztató ringbe szállni vele.

– Az állam nem bíz magára csak úgy egyszerűen egy kisbabát, Mr. Tate. Még akkor sem, ha nagyon híres… Ugyanazok a szabályok vonatkoznak magára is, mint másokra. Nem számít, hogy hívják, vagy melyik bíró írja alá az unokatestvére papírjait – tette hozzá fagyosan.

– Tulajdonképpen mi kifogása van ellenem?

– Tessék? – hüledezett Quin.

– Nem kedvel, és szeretném tudni az okát. Megbántottam, esetleg…

– Semmi kifogásom a személye ellen.

– De akkor sem kedvel.

– Mr. Tate, csak a munkámat végzem. A személyes érzelmeim nem játszanak semmiféle szerepet.

Deke ellökte magát az ajtófélfától.

– Itt végeztünk.

– Nem, még nem! – közölte felháborodottan Quin, és kihúzta magát.

Egek! A puha, telt szája Deke állának a magasságába került. Aztán Quin közelebb hajolt, és még közelebb…

Megcsókolták egymást. Nem édes, érzéki csók volt, hanem követelőző és dühös. Deke átölelte Quin derekát, és szorosan magához húzta. Ám a puha, csábos mell helyett valami kemény préselődött a testének. Teljesen elfelejtette, hogy a lány golyóálló mellényt és fegyverövet visel. Szexi!

Deke szabad kezével levette a sapkát Quin fejéről, aztán hátrahúzta a fejét, és elmélyítette a csókot. Gyöngéden a lány alsó ajkába harapott. Amikor Quin halkan felsóhajtott, a szájába dugta a nyelvét.

Quin megragadta a férfi ingét, mintha egyszerre szeretné magához húzni és ellökni. Deke-et nem érdekelte. Szinte kábultan adta át magát a csóknak. Amikor Quin lehunyta a szemét, elmosolyodott, de egy pillanatra sem engedte el a lányt.

Egy gyors mozdulattal a falhoz tolta, a testük egymáshoz préselődött, és már alig várta, hogy levegye róla az egyenruhát. A barna szín amúgy sem áll jól neki. A meztelenség sokkal inkább. Lassan a szája elindult lefelé, a nyelvével megérintette Quin nyakát ott, ahol az ütőér lüktetett. A lány máris gyorsabban szedte a levegőt. Helyes, nagyon helyes… Deke még erősebben szorította a csípőjét Quinhez, kicsit hozzádörgölőzött, hogy érezze kemény férfiasságát.

– Én…

Deke ismét megcsókolta. Ez most nem a beszéd ideje. A lánynak kávéíze volt, őszibarack- és fahéjillata. A kedvenc desszertjei. Igen, fel fogja fedezni minden porcikáját, szabályszerűen elszopogatja, és elmerül benne.

Torokköszörülés hallatszott az ajtóból, mire összerezzent. Dillon állt ott fülig érő szájjal. Deke csak most vette észre, Quin a mellkasán dobol, hogy kiszabadítsa magát a szorításából. Óvatosan elengedte, és mosolyogva nézett kipirult arcába, fátyolos szemébe. A lány a nyelve hegyével megnyalta duzzadt száját, és zihált.

– Maga lehetetlen alak! – sziszegte, és ökölbe szorított kezével a férfi mellkasára csapott.

Aztán eloldalazott Dillon mellett, és a következő pillanatban hallották, hogy csapódik a vendégfürdőszoba ajtaja.

– Hát igen, ez vagy te – jegyezte meg Dillon vigyorogva.

– Fogd be a szád! – csattant fel Deke.

Csakugyan sikerült Quincy Kincaidet kibillentenie a lelki nyugalmából. A lány is kívánja őt.

Pár perccel később Quin elhagyta a fürdőszobát – a haját időközben sikerült ismét lófarokba fognia –, és egyenesen a bejárati ajtóhoz tartott. Egy percig sem marad tovább ebben a házban! Hirtelen megtorpant, és körülnézett. Deke még mindig fogta a sapkáját. Dühösen odamasírozott hozzá, megállt előtte, és kitépte a kezéből.

– Ne szóljon egy szót sem! – szólt fenyegetően.

Az arcán piros foltok virítottak. Határozottan sarkon fordult, és újra elindult az ajtó felé.

– Kincaid őrmester?

Katherine hangjára félúton megállt.

– Igen?

– Van gyöngysora, kedvesem?

7. FEJEZET

Gyöngysor? Micsoda abszurd kérdés! Természetesen nincs gyöngysora. Nem olyan típusú nő, aki ilyen ékszert hordana. És mi köze a kérdésnek a jelen helyzethez? Quin Mrs. Tate-hez fordult, aki mosolyogva állt az ajtóban.

– Nem, nincs gyöngysorom.

– Milyen kár! Minden nőnek kéne a keze ügyében lennie egy gyöngysornak, hogy szükség esetén belekapaszkodhasson. Vezessen óvatosan!

Elbocsátották. Tehát a gazdagoknál ez az eljárás. De nem vele! Majd ő gondoskodik róla, hogy betartsák a szabályokat!

Az úton visszafelé Oklahoma Citybe Quin képtelen volt megnyugodni. Forrt benne a düh. Nemcsak a Tate család, különösen Deke miatt, hanem saját maga miatt is.