A.Zavarelli - Ghost - Szellem - Boston alvilág III.

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A.Zavarelli - Ghost (Boston underworld III.)

Copyright © 2016 by A.Zavarelli

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2024

Hungarian translation ©Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szöveget gondozta: Masiko Fable

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862405

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást!

Fogalomtár

Avtoritet - hatóság, kapitány

Boevik - harcos, katona, csapásmérő egység

Pakhan - vezető, főnök

Lyoshenka, Lyoshka, Alyoshka - az Alexei név kicsinyítő képzős formái.

Solnyshko - kis nap

Sovietnik - tanácsos, a Pakhan tanácsadója.

Vory v Zakone - törvénytörő tolvajok

Prológus

Talia

A remény a balekoknak való.

Ezt szoktuk mondani Mackkel.

Szóval azt hiszem, én is egy balek vagyok.

Amikor Dmitri megkért, hogy menjek vele Mexikóba, nem tudtam nemet mondani. Egy részem ezt akarta. Az a részem, amelyik a pajzsomat és a páncélomat a helyén tartja. Még csak egy hónapja vagyunk együtt. Nem elegendő idő ahhoz, hogy együtt is nyaraljunk. Nem mintha tudnám, milyen lehet. Még sosem voltam nyaralni. Macknek és nekem sosem volt könnyű. Nevelőszülőknél nőttünk fel, majd az utcán. Minden napért meg kellett küzdenünk. Amikor az életed nagy részét a következő étkezés vagy a biztonságos alvóhely gondolata emészti fel, az olyan helyek, mint Mexikó, akár egy másik bolygón is lehetnének.

De a dolgok másképp alakultak.

Huszonkét éves vagyok, és teljes mértékben képes vagyok gondoskodni magamról. Mack nem ért ezzel egyet. És bár itt vagyok az édenben ezzel a férfival, aki a világot ígéri, nem tudok nem rá gondolni. Olyan nekem, mintha a testvérem lenne. Ő az egyetlen családom. Utálom, hogy veszekedtünk, mielőtt eljöttem. Mostanában mindig veszekszünk. Utálja a munkámat. Gyűlöl minden döntést, amit meghozok az életemben. És ez fáj. Mert hiányzik. Itt kellene lennie velem, ezen a gyönyörű helyen, és együtt átélni. De ehelyett, ő visszament Bostonba... és egyáltalán nem tudja, hogy hol vagyok. Nem voltam képes arra, hogy beszéljek neki erről a nyaralásról. Tudtam, hogy vitatkozna. Tudtam, hogy azt mondaná, megint hibát követek el. Nem kedveli Dmitrit, pedig még sosem találkozott vele. Mack mindig mindenkiben a legrosszabbat látja. Így védi meg magát és engem. De néha, mint most is, csak a jót akarom látni.

Dmitri csak jót tett velem, mióta megismertem. Van ez az őrült ötlet a fejemben, hogy talán egy nap Mack is találkozik vele, és megérti. Képes lesz meglátni azt, amit én látok, amikor ránézek Dmitrire.

Most azonnal fel akarom hívni Macket. Mindent el akarok mondani neki erről a helyről. Hogy milyen szép az időjárás, az italok és a tengerpart. Az elmúlt néhány nap volt életem legjobb napja, és ezt meg akarom osztani vele. De a telefonom fent van a szállodai szobában, Dmitrivel pedig lent vagyunk a medencénél. Úgyhogy várnom kell vele estig. Ma este összeszedem a bátorságom, hogy felhívjam.

- Szia - érinti meg az arcomat Dmitri, ezzel magára irányítva a figyelmemet. - Miért vagy ilyen szomorú, cica?

- Nem vagyok - hazudom.

Mosolyog, én pedig viszonzom.

- Jó - válaszolja orosz akcentussal. - Mert ma este elviszlek valahová, amit soha nem fogsz elfelejteni.

A szívverésem lelassul, és a mellkasomban lévő nyomás némileg enyhül. Úgy érzem, bízhatok Dmitriben. És már régóta nem éreztem ilyet.

- Mondd csak, Talia - simítja végig az ujjait a karomon, majd eltávolodik tőlem, és alaposan szemügyre vesz. - Élvezted az eddig együtt töltött időt?

- Igen - válaszolom.

Ez nem hazugság. Úgy érzem, hogy ő más. Mintha jobban belém látna, mint legtöbben. Olyan dolgokat meséltem neki az életemről, amiket még soha senkinek. Megnyíltam előtte. Olyan darabot adtam neki magamból, amit senki más nem érdemelt ki.

Nem csak a testem, hanem a szívem egy részét is.

- Én is élveztem az együtt töltött időt - mondja vágyakozva. - Nagyon is.

Az arckifejezése összezavar, de gyorsan el is illan. Egy pillanattal később az órájára néz, és megfogja a kezem.

- Gyere - mondja. - A kocsi kint vár.

Követem őt az épületen keresztül, és beszállok a kocsi hátsó ülésére. Az anyanyelvén ad utasításokat a sofőrnek, ami kissé meglep. Nem tudtam, hogy mást is hozott magával ide, de nyilvánvaló, hogy ez az ember Dmitrinek dolgozik.

Valami motoszkál az agyamban. Egy nyomasztó érzés kerít hatalmába, miközben megyünk, és nem tudom biztosan, hogy mi az. Dmitrire pillantok az ülés túloldalán, elmerült a saját gondolataiban, és távolságtartó. Ő sosem távolságtartó. Ez aggaszt engem. Ahogy az előttünk elterülő táj is, ami egyre kevésbé hasonlít egy turistaövezetre.

Dmitri mint mindig, most is érzékeli a pánikomat.

- Minden rendben van - nyugtat meg.

Kinyújtja a karját, és megfogja a kezemet, én pedig próbálok koncentrálni a gondolataim rendezésére. Megint harcban állok. Az elmémben. Démonokat keresek mindenkiben, ahogy mindig is szoktam. Azt mondtam magamnak, hogy ezt nem fogom tovább csinálni. Azt mondtam magamnak, hogy el fogom felejteni a múltat.

- Bízol bennem, ugye? - kérdezi Dmitri.

Felnézek rá, és idegesen elmosolyodom. Az egyik felem nemet kiált, míg a másik felem automatikusan bólogat.

- Jó - mondja. - Mert tudod, hogy soha nem tennék olyat, amivel árthatnék neked, Talia. Soha nem tennélek ki veszélynek. Nincs miért aggódnod, ha velem vagy.

Hagyom, hogy megnyugtasson, közben az autó megáll. De egy pillantás az ablakon kívülre, és minden szava értelmét veszti.

Nincs időm tiltakozni vagy kérdőre vonni. Amikor hátrafordulok, látok egy villanásnyi mozgást. Az ökle az arcom felé lendül. Aztán feketeség.

Csak feketeség.

***

Amikor felébredek, meztelen vagyok. Az érzékeim hamisak. Szédülök és összezavarodom a testemet átjáró, mindent elsöprő rettegéstől. Hányás terül szét az arcom mellett, amitől felfordul a gyomrom. De most semmi sem jön ki. Rádöbbenek, hogy én csináltam ezt a mocskot. Hirtelen érzem, hogy valami mozog rajtam. Bennem.

Egy férfi arcával nézek szembe. Nem ismerem.

Megpróbálok megmozdulni, de a testem nem engedelmeskedik. Lassú és nehézkes. Valami baj van velem, de nem tudom, mi az.

Halk moraj hallatszik. Kezek érnek hozzám, mozgatnak. Sokk és fájdalom egy másik behatolástól. Hátulról. Most már ketten vannak. Két idegen bennem.

És akkor meghallom Dmitri hangját. Zavartságom és pánikom egy pillanatra megszakad, mivel azt hiszem, megoldja a helyzetet. Helyre hozza a dolgokat. De, amikor belép homályos látásomba, amelyet a feldagadt arcom torzít, eszembe jut az autó. Az ökle. A hely, ahová elvitt.

Most előttem áll. Arca kifejezéstelen, ahogy lehúzza a nadrágja cipzárját. Ez már nem ugyanaz a férfi, akit ismertem. Nem ugyanaz a férfi, akivel az elmúlt hónapot töltöttem. Az arcomhoz dörgöli magát, megpróbálok elhúzódni, amikor megragadja a hajamat, és ugyanoda csap, ahová korábban.

A fájdalomtól a szám szétnyílik, ő pedig belém nyomul.

- Jobb, ha hozzászoksz, kiscica - mondja. - A fájdalom az új legjobb barátod. Ezt az érzést fogod mostantól ismerni. Az egyetlen dolog, amit ismerni fogsz. Jobb elfogadni, mint küzdeni ellene.

Nem tudok mozdulni. Nem tudok védekezni. Valamivel elkábítottak. Észreveszem, hogy Dmitri nézi, ahogy a könnyek végigfolynak az arcomon. Azt is tudja, hogy az ellenállásom hiábavaló. És nem érdekli.

- Most adj még egy utolsó ajándékot - mondja, miközben a számat használja. - A régi idők emlékére.

Durván bánik velem. Durvább, mint eddig bármikor. Amikor befejezi, az arcomra élvez, majd a tenyerével elkeni, mielőtt rám köpne, és azt is beledörzsöli. Aztán letérdel elém. Megsimogatja az arcom.

- Ez csak üzlet - mondja. - Ennyi az egész, cicám. Ne nehezítsd meg magadnak a dolgot.

Eltűnik a helyiségből, és az életemből is, miközben egy másik férfi veszi át a helyét. Sokáig fáj. De a határok elmosódtak, és nem vagyok biztos benne, hogy ez fizikai vagy érzelmi. Úgy tűnik, soha nem ér véget. Nem tudom, hányan vannak. Nem érzek semmi mást, csak fájdalmat.

És amikor becsukom a szemem, megpróbálok túllépni rajta. Azt gondolva, hogy ez majd segít. De az egyetlen dolog, amit magam előtt látok, az Mack arca. A legjobb barátom, a testvérem és az egyetlen ember ezen a földön, aki szeret engem.

Nem tudja, hol vagyok, mert túl dühös voltam ahhoz, hogy elmondjam neki az igazat. Van egy jól ismert mondás, miszerint a végén minden kiderül.

Visszagondolva, nem is tudtam, hogy milyen sorsdöntő volt az a pillanat. A legjobb barátommal egy kávézóban ültünk, és együtt ebédeltünk. Éppen az egyik vitánkra készültünk. Ez volt az utolsó alkalom, hogy láttam őt.

Az emberek mindig azt mondják, bárcsak tudták volna, mi fog történni a katasztrófa előtt. Valószínűleg ugyanezt mondanám. Elmondtam volna Macknek, hogy hova megyek. Aztán hagytam volna, hogy lebeszéljen róla. De visszagondolva, nem hiszem.

A poklot kellett megjárnom, hogy megtaláljam azt az embert, aki ma vagyok. A poklon átvezető utam végül egyenesen hozzá vezetett.

Első fejezet

Alexei

Az emberi érzelmek nem lineárisak. Ami az egyik embernél érzelmeket vált ki, az a másiknál keveset, vagy egyáltalán nem vált ki semmit. Ezt már fiatalon megértettem.

Ahogy az ujjaimat végigfuttatom az íróasztalomon álló bástya durva, repedezett fáján ebben a késő esti órákban, még jobban értem. A mélységes öröm, amit érzek, harcban áll a haraggal. És mégis, bárki más számára ez csupán egy kopott sakkfigura.

Egy sakkfigura, amit túl gyakran látok újra és újra.

Egy árnyék vetül az íróasztalra, ami arra figyelmeztet, hogy valaki van az ajtóban. Amikor felpillantok, Franco áll ott. Lassan és lényegretörően beszél, kellő időt és figyelmet biztosít nekem, hogy leolvassam az ajkáról.

- Katya megint az ajtóban van - jelenti be.

- Küldd el.

Válasz nélkül távozik, én pedig előveszem a konyakosüveget az alsó fiókomból. Mire kitöltöm és befejezem a poharat, Franco visszatér. Leül velem szemben, tekintete a sakktáblára szegeződik.

- Te jössz - mondom.

Minden egyes darabot alaposan szemügyre vesz. Én már átvettem az irányítást, és leütöttem a bástyáját. Még néhány lépés, és teljesen elsüllyed. Úgy tűnik, Franco mindig elfelejti kétségbeesésében, hogy megvédje a királyt, gyakran sebezhetővé teszi a királynőt.

Soha nem követném el ezt a hibát.

- Minden a terv szerint alakul holnapra? - kérdezem.

Felnéz rám, bólint.

- Minden. A szállítmány el fog tűnni, és Arman az adósod lesz.

- És mi lesz Viktorral?

- Megszerveztem a holnap esti vacsorát. Akkor beszélhetsz vele.

A táblán egy óvatlan lépést tesz, méghozzá egy meggondolatlant. Én is hasonlóan könnyelműen lépek, mert már unom ezt a játékot, és szeretném, ha legalább egyszer próbára tenne.

- Nem fogja helyeselni, hogy elhagyd az országot - jegyzi meg Franco. - Nem akar kockáztatni téged.

- Akkor nem hagyok neki más választást - vonom meg a vállamat.

- Mire gondolsz? - kérdezi Franco.

- Egy problémára az orosz bankkal. Talán befagyasztott számlák.

- Ah. - Franco elgondolkodva dörzsöli az állát. - Egy olyan probléma, amit csak te tudsz megoldani. Akkor azt javaslod... két legyet egy csapásra?

Bólintok, de csak pillanatok kérdése, és Franco elmondja a többit is, ami a fejében jár.

- Gondolod, hogy ez bölcs dolog, Mr. Nikolaev?

- Azt állítod, hogy nem vagyok bölcs? - hangzik a válaszom.

Megrázza a fejét.

- Sok minden vagy, de az ostobaság nem tartozik közéjük. Úgy érzem, mintha ösztönösen cselekednél. Ez nem jellemző rád.

Számomra nem jellemző, hogy elhagyom az otthonom biztonságát. Franco erre utal. Nem sok olyan alkalom volt, amikor úgy éreztem, hogy el kell mennem. Minden alkalommal, amikor ezt teszem, kockáztatom, hogy felfedem a titkomat a környezetem előtt. Vory társaimat.

Az ország elhagyása még nagyobb kockázatot jelent. Azonban ezt a kockázatot vállalnom kell.

Találkozom Franco tekintetével.

- Néha olyan dolgokat kell megtennünk, amit nem szeretnénk. Ez az élet része, igaz?

- Hazudtál Viktornak - válaszolja. - Ha valaha rájön, hogy mit tettél csak azért, hogy visszaszerezd azt a lányt, háború lehet belőle...

- Tekintve, hogy csak te és én tudunk erről, ezt nagyon valószínűtlennek tartom. És különben is, ki lépne a helyembe?

Franco egy elismerő mozdulatot tesz a kezével.

- Senki sem helyettesíthet téged. Éppen ezért vállalsz ilyen kockázatot. De ez a lány, aggódom érte.

Nem kell elmondania, hogy hányféleképpen sülhet el rosszul ez a dolog. Magam is szüntelenül végigmentem rajtuk. Kétségtelenül megterheli majd a kapcsolatomat Lachlan Crow-val és az ír szövetségünkkel. A szavamat adtam, hogy megtalálom, és meg is találtam. De sem az írek, sem Viktor nem tudnak a valódi szándékaimról a lánnyal kapcsolatban. Viktor dühös lesz, ahogy Franco oly nyilvánvalóan emlékeztet rá. A pozícióm a Voryban azonban egy életre biztosítva van. Talán ezért vállalok kockázatot. De alaposan mérlegeltem az ügy minden oldalát.

A lényeg és az egyetlen eredmény, ami számít, hogy nem leszek életem végéig Katyához láncolva. Franco tudja ezt. Mégis, tiszteletből engedek az aggodalmainak. Mindig a javamat akarja, ezért megérdemli, hogy meghallgassam, még akkor is, ha ez nem fogja megváltoztatni a véleményemet.

- Mondd el, mi aggaszt ennyire - javaslom.

- Valószínűleg nagyon kiszámíthatatlan lesz. Lehetetlen megmondani, milyen állapotban találod, amikor először találkozol vele. Azok a dolgok, amiken keresztülment. Sérült lesz.

Ránézek a lány fényképére az asztalomon, amit a barátja, Mack adott nekem abban a reményben, hogy megtalálom. Hogy megmenthetem. Ezt a fényképet tanulmányoztam éjjel-nappal az elmúlt három hétben. Mindent tudok róla. Elolvastam az összes aktáját. Feltártam az egész történetét egészen addig a pontig, amíg el nem adták. És amit Franco mond, az igaz. Megtört. Sérült. Ezt mindenkinél jobban tudom.

Töltök magamnak még egy konyakot, és egyetértően emelem a poharam.

- Éppen ezért lesz tökéletes.

Második fejezet

Talia

Halál.

A szónak van egyfajta végérvényessége. De ez több, mint egy befejezés. Az emberek már jóval azelőtt meghalnak, hogy a sírba jutnának.

Apró dolgokban halnak meg, minden egyes nap.

Az érzések elvesztése. A törődés hiánya. Néha lassan. Néha olyan kifinomultan, mint egy hurrikán. A halál már jóval azelőtt beköltözhet a testbe, hogy a lélek elhagyná azt.

Az én esetemben ez igaz. Ez az egyetlen igazság, amit ismerek. És kész vagyok tárt karokkal fogadni ennek az életnek a halálát. Készen állok a repülésre, hogy megtaláljam a békét.

Még egy hét. Hét nap. Százhatvannyolc óra.

Aztán elég lesz. A fehér pirulák kellő maradéka, hogy felszabaduljak. Ha a ma este a tervek szerint alakul, talán még egy napot lefaragok ebből a számból. Arman mindig bőkezűen bánik a tablettákkal, amikor vendégeket fogad. Hogy nyugodt maradjak. Hogy kordában tartson.

Miután megdugott.

Mert soha nem dug meg, ha be vagyok tépve. Nem engedi meg nekem ezt az apróságot. Neki mindig tiszta vagyok.

Most is bennem van. Úgy kefél, mint egy mocskos disznó. Ugyanúgy, ahogy mindig teszi egy buli előtt. Ez azért van, hogy ne felejtsem el, kié vagyok, amikor az összes barátja bennem lesz ma este. Egy nyögéssel végez, majd félredob a foltos matracon, amin a napjaimat töltöm.

Nem nézek rá, amikor megszólal. Már tudom, mit fog mondani. Ugyanazt a figyelmeztetést, amit mindig kapok. Nehéz az akcentusa, akárcsak a légzése. Csak a szavak mások ezúttal. A kétségbeesés ködén keresztül, észre sem veszem, de van valami a hangjában, ami megragadja a figyelmemet.

Nehéz beazonosítani, hogy pontosan mi az. Valami furcsán hangzik. Még soha nem hallottam Armant idegesnek, de most pontosan ilyen hangja van.

- A mai este fontos - mondja. - Ezeknek az embereknek elégedettnek kell lenniük. Erőfeszítéseket kell tenned.

Nem válaszolok, soha nem szoktam. Nem érdemli meg a szavaimat. A szavak már régen elhagytak, nagyjából akkor, amikor a józan eszem kicsúszott az ajtón. De a kérdés ott van a szememben, amikor felnézek rá, és ő válaszol.

- Ha ma este kellemetlen helyzetbe hozol, élve megnyúzlak, hogy mindenki lássa.

Semmi. Semmit sem érzek, amikor ezt mondja. Mert a halálos ígéretei, bármilyen brutálisak is, mindig hamisak. Túlságosan nagyra értékeli felettem az irányítást, hogy elengedjen.

Az ő trófeája. Az ő értékes rabszolgája. Az amerikai a szép szőke hajjal és üres szemekkel. Semmi más nem számít ebben a pusztaságban.

- Karolina! - csettint az ujjaival, és egy pillanattal később megjelenik a lány összekulcsolt kézzel, fejét alázatosan lehajtva.

Karolina szereti Armant. És gyűlöl engem. Mindig az ajtó előtt várakozik, amíg megdug. Szóval tudja, hol a helye. Megkaphatja a szabadságát, hogy a kúriában kószáljon, és a bizalmát, de Arman szívét soha nem fogja megkapni. Mert a férfinak nincs szíve.

Megrántja a fejét, és a lány minden további utasítás nélkül előre lép. A keze a nyakában lévő medálhoz vándorol, Arman pedig felemeli az egyik ujját, és olyan nyelven beszél hozzá, amit még mindig nem értek. Arman nem orosz. Ennyit tudok. És egyszer azt mondta nekem, hogy Bulgáriában vagyunk, de ez nem az ő szülőföldje. A többi már csak részletkérdés, ami elkerüli a figyelmemet.

Lehet, hogy nem értem a szavakat, amiket Arman mond, de a modorát már jól értem. És amikor Karolina kivesz egy tablettát a medálból, pánik kerít hatalmába. Kettőre van szükségem. Két tabletta, hogy hét napra elegendő legyen. Két ujjal könyörögve felemelem a kezem, mire Arman a hasamba rúg. A testem összerándul, ahogy köhögési roham tör rám, és levegőért kapkodok.

Ellen kell állnom a késztetésnek, hogy összeszorítsam a szemem, és mindent kizárjak, miközben befejezi a Karolinának szóló utasításait. Egy részem még mindig reméli, hogy irgalmas lesz, de ez a részem ostoba. Minden további nélkül elhagyja a szobát, anélkül, hogy foglalkozna velem. Így a legjobb, elismerem. Mert lehet, hogy Karolinát át tudom verni, de őt nem.

És még mindig van egy tabletta.

Egy tabletta jobb, mint a semmi. Átadja nekem, én pedig becsúsztatom a számba a nyelvem alá. Aztán a lábamat a fal melletti kampókhoz bilincseli, éppen elég mozgásteret hagyva a változatos pozíciókhoz. Azt akarom, hogy most már menjen el, de nem teszi. Ehelyett hátrapillant a válla fölött, és kegyetlen mosoly ül ki az arcán, ahogy visszafordul. Még kétszer hasba rúg, majd lehajol, hogy az arcomba köpjön.

- Kutya - motyogja éles akcentussal. - Jó szórakozást az estéhez.

Kisuhan a szobából, és rémülten, levegőért kapkodva rájövök, hogy a köhögési rohamban egészben nyeltem le a tablettát. Hét. Csak hét napnak kellett volna lennie. Most már nyolc.

Könnyek homályosítják el a látásomat, és összegörnyedve rogyok össze a folyadékkal szennyezett matracon. Tekintetem a falba karcolt vonalakra esnek, és az ujjammal követem a ma reggel kapart vonalat. Ugyanazt a szót ismételgetem újra és újra a fejemben.

Hét. Hét. Hét.

Egyszer csak a mennyezeten keresztül rezegni kezd a zene odafentről. Tudom, hogy már nem tart sokáig. Előbb az italok. Mindannyian részegek lesznek, mire lejönnek ide. Néha jobb is így. Máskor meg rosszabb.

Az ajtó kinyílik. Nem nézek oda, de hallom Arman hangját, és érzem a vendégei tekintetét, ahogy engem vizsgálnak. Ez Arman módszere, egy vacsora partin desszertként kínálja a rabszolgáit. Egymás között beszélgetnek, eldöntik, ki kezdhet. Néha osztoznak. Néha olyan sokan vannak rajtam egyszerre, hogy nem kapok levegőt. És én szeretem ezt az érzést. A levegő elillan a tüdőmből. Azt akarom, hogy teljesen üressé váljon. De ez sosem történik meg.

Arman megölné őket, ha meghalnék.

Az ajtó becsukódik a hátam mögött, és már csak egy emberrel maradok. A légzéséből tudom megállapítani. Egy lélegzet, egy ember. Nem számít, hogy néz ki. Ritkán látom az arcukat. Ritkán látok bármit is, csak a vonalakat a falon és a számokat a fejemben.

Hét. Hét. Hét.

A cipzár lehúzódik. Aztán a fólia szakadásának hangja. Arman rávette őket, hogy óvszert viseljenek, amikor rám másznak. És nem is üthetnek meg. Bárcsak megtennék. Bárcsak úgy megütnének, hogy belevesznék a sötétségbe. De ez a különleges kiváltság csak Arman számára van fenntartva. És ő soha nem fog elengedni.

Most már bennem van. Ez az arctalan férfi. És minden egysíkú. A tabletta bejutott a véráramba, és nem érzek semmit. Csak hallom őt. Morgást és káromkodást.

Számolom a vonalakat a falon. És Skeeter Davis Angel of the Morning című dalának szövege úgy szólal meg az agyamban, mint egy régi lemez. Anyám hangja. Együtt énekelek vele. És látom az arcukat. Három hideg, üres arcot, a testvéreimét, a fürdőszoba padlóján fekve.

Víz a tüdőmben. A levegő elfogyott. Vergődés, csapkodás. És a megnyugtató dal, amit anyám énekel, miközben a víz alatt tart.

A szemeim kinyílnak és becsukódnak, minden egyszerre torz és éles. Hét sor. Hét nap. Angyalok reggelente. Anyám keze az arcomon. Lélegzetért kapkodva köhögöm fel a vizet, és látom, ahogy hajának glóriája körülveszi őt a fürdőkádban.

Mind eltűntek. Mind, kivéve engem.

Négy angyal. Hét nap.

Egy nyögés. A mögöttem álló férfi végzett. Összeesek. Nem sokkal később egy másik veszi át a helyét.

Nevelőapám látomásként villan fel. Ennek az embernek olyan szaga van, mint neki. Dohány és áporodott izzadság. A dal újra szól a fejemben, megpróbálom kizárni, de még mindig együtt énekelek vele. Szükségem van még egy tablettára. Az egész üvegre szükségem van.

„Nagyon édes.”

Ez nem ennek a férfinak a hangja, hanem a nevelőapámé. Az egyes számú. Ő volt az első. Nem az utolsó.

Számolom a sorokat, és az idő fogva tart. Már nem ismerem az időt. Hamissá vált. Napok, hónapok, évek, percek. Egyenlőek velem. Nem tudom, mióta vagyok itt. Soha nem tudom, meddig fog tartani.

Az egyetlen dolog, amit biztosan tudok az az, hogy egy bizonyos ponton a mögöttem lévő izzadt emberi szemétkupacok változnak. Ez megpróbál durván bánni velem, mert nem tudja rávenni a whiskys farkát, hogy együttműködjön. Nem könnyítem meg a dolgát, és miután a falhoz vágott, elégedetlenül távozik a szobából.

A következő a fülembe mormog, miközben engem dug. Gyengéd, úgy kefél, ahogy egy szerető tenné. Félúton lenyúl és megérint, megpróbál felizgatni. Teljesen értelmetlen, és hánynom kell tőle. Nem érzek semmit. Semmit, csak az ürességet.

Elhagyja a szobát, én pedig egy izzadság- és ondótócsában fekszem, közben azon tűnődöm, hol van a következő férfi. Mindig van egy következő, és ez örökké tart. Azt akarom, vége legyen, hogy Karolina adjon még egy tablettát. Az ajtó ismét kinyílik, és én várok.

De nem közeledik felém. Csak néz engem. Érzem a tekintetét magamon, és nem tudom, miért. Miért húzza ezt az egészet? Bizsergető érzés kúszik végig a gerincemen, és a hosszúra nyúló csendben megáll az idő. Ismeretlen késztetés ébred bennem, hogy elfedjem magam. Hogy elrejtsem a testem a jelenlétében. Nem szeretem, ha rám szegezi a tekintetét. Nem szeretem, ha bárki is rám néz.

Nem így.

Végre megmozdul. A szívverésem lecsillapodik, ahogy a cipője felém csattog a betonon. Azt hiszem, most meg fog dugni. Aztán elmegy, mint a többiek.

Csakhogy nem teszi. Pont felettem áll meg. Először mindig a szagukat érzem. Ez az egyetlen dolog, amit észreveszek ezeken a férfiakon, akiket nem nézek meg. Ennek jó illata van. Földes, mint a meleg tölgy és fűszeres, mint a szegfűszeg. Túl tiszta ahhoz, hogy ebben a mocskos szobában legyen. Azonnal tudom.

A szemem sarkából megpillantom a cipőjét mellettem. Fekete, bőrből készült Oxford cipő. Fényezett és ápolt. Precízen megkötött csomók, amelyek kikandikálnak a szürke szövetnadrág alól. Drága.

Kíváncsi vagyok, de a szemem mégis ellenáll a vágynak, hogy tovább vándoroljon. Amíg ő nem parancsolja. Nem magát a parancsot, hanem a mély akcentusú hangot ismerem fel. A hangot a kemény mássalhangzókkal és a lágy dallammal. Egy ellentmondás.

Ez a hang, biztos vagyok benne, ugyanaz a hang, amit két nappal ezelőtt hallottam. Amikor Arman vacsorázott, megszólalt a csengő. Arman soha nem köszönti a társaságot vacsora közben, de azon az estén, amikor az egyik embere félbeszakította, igen. Bárki is érkezett aznap este, fontos volt. Ennek az embernek hatalma volt Arman felett, ami kíváncsivá tett. Ebben a kastélyban Arman a király. És soha nem láttam, hogy bárki előtt meghajolt volna.

De azon az estén megtette. Kegyesen megengedte a közbelépést, és még azt is felajánlotta az idegennek, hogy vacsorázzon vele, amíg én a földön ülök. A férfi visszautasította, inkább állva maradt arra a néhány pillanatra, amíg ott volt. Már akkor is fel akartam pillantani rá, de ezzel megszegtem volna a szabályomat. Soha nem nézek rájuk. Ehelyett a cipőjére koncentráltam. Fekete Oxford cipő. És hallgattam a hangját. Mély és dallamos. Összetéveszthetetlenül orosz, figyelmeztetéssel fűszerezve. Egy figyelmeztetés, ami úgy tűnt, Armannak nem tetszett.

Távozott, én pedig kitöröltem a fejemből az egész esetet. De most az elhatározásom elhagyott. Így hát a tekintetem felfelé vándorol. És fel, és fel, és fel, és fel. Ez a férfi magas. Magasabb, mint a legtöbb. Sokkal nagyobb, mint Arman. Ez tetszik nekem.

Kíváncsi vagyok, megöli-e őt. Vajon hagyja, hogy végignézzem?

Fölém magasodik, árnyéka háttérbe szorítja a matracon fekvő, sokkal kisebb testemet. Széles vállú és erős. Az a fajta férfi, akinek a jelenlétét nem lehet figyelmen kívül hagyni. Sportos és izmos. Egy harcos, azt hiszem... talán. Arman legtöbb barátja kövér és öreg, bűzlenek a szivartól és a vodkától. De ez a fickó éles eszű, mind öltözködésében, mind viselkedésében.

Fekete szarvasbőr kabátot visel, és szürke sapkát, ami árnyékba borítja az arcát. Én nem látom őt, de ő lát engem. A vizsgálódások súlya nehéz, és a pulzusom reagál. Nem tudom, miért. Csak, hogy szorongok, és azt akarom, hogy menjen el.

Nem akar elmenni.

Azért van itt, hogy megdugjon. Csakhogy elhúzza a dolgot. Túl sokáig tart. Zavaros keménységem kezd összeomlani. Beszivárognak az érzelmek, amit nem éreztem Dmitri árulása óta.

Dühöt.

Kavarog bennem, elnyomja a lélegzetemet és elrabolja a nyugalmamat.

Felemelem az állam, és megpróbálok a szemébe nézni. Nem ismerem ezt az embert, de azt akarom, hogy eltűnjön. Vannak szabályaim. Nem beszélek, mert félek attól, ami kiszivároghat, ha megteszem. Az igazság, amit nem tudnék visszatartani. A fejemben lévő üres képek az egyetlen menedékem. És tönkreteszi. Visszafordítom a figyelmemet a falon lévő vonalakra, de nem akarom, hogy lássa. Nem akarom, hogy lássa, ahogy számolok. Mert az magánügy. Az az enyém.

- Hagyd már abba, jó? - A szavak durva ritmusban hagyják el a számat, amitől a fülem cseng.

A hangom rekedt és idegen. Tébolyult. Olyan, mint egy állaté. Mert az vagyok.

A betolakodó hallgat. Semmi más, csak csend, egy teljes percig. Tudom, mert minden másodpercet számolok. Aztán mély hangja visszhangzik a falakról, körülvesz.

- Nézz rám, amikor beszélsz - követeli.

Lassan hátrafordítom a fejemet felé, és csak azt látom, hogy most már előttem térdel. Belélegzi a levegőmet, elfoglalja a helyemet. Az árnyék eltűnt, és az arca leplezetlen. Kemény és komoly, olyan kék szemekkel, amilyenek csak szláv génekből származhatnak. Jéghideg és megdöbbentő intenzitású.

Sok hónapja már, hogy a félelem nem foglalt helyet a fejemben vagy a szívemben, de ennek a férfinak a jelenléte újra életre kelti. Még messzebbre ránt a zavaros állapotomból, mint amennyire hajlandó vagyok megkockáztatni. Egyetlen egy ilyen férfi sem merészkedett még intim közelségbe velem. Hogy az arcomra nézzenek, és egyenesen a szemembe. Számukra én csupán egy test vagyok három lyukkal, amiről ők döntenek, majd néhány perc kellemetlenséget okoznak nekem, mielőtt vége lenne. De ő nem. Nem tudom, mit akar tőlem. Nem is akarom megtudni.

Az, ahogyan rám bámul, más szinten zavar. Nem csak néz, hanem lát. A legsötétebb titkaimat. Azt a részemet, amit soha senki nem láthat. De ő igen. A páncélom nem jelent neki semmit.

Ő más, mint Arman. Ez az ember jobban megrémít, mint Arman. Túl jól van összerakva. Túl nyugodt. Az érzelmei nem láthatók az arcán mindenki előtt. És a kezei... hatalmasak. Gazdagon tetováltak.

Elképzelem, ahogy az egyik keze a torkom köré tekeredik, és összenyomja a légcsövemet. Csak egy kell hozzá.

- Ne aggódj. - Meglepően gyengéden félresöpri a kócos hajamat az arcomról. - Nem foglak megdugni.

Kísérteties szomorúság van a szemében. És valami más is. A bűntudat elevensége. Ritka érzés a férfi látogatóim körében. Megkongatja az összes vészharangot a fejemben. Ha nem fog megdugni, akkor nem tudom, miért kellene bűntudatot éreznie.

A megdöbbenés az arcomra van írva, de nem részletezi. Ehelyett egy csomagot tart a kezében, és megmutatja nekem. Fájdalomcsillapítók. Kiveszi a fóliából, és jelzi, hogy nyissam ki a számat. Egy másodperc töredékéig balra siklik a tekintetem. A rejtekhelyem irányába. Ahova ezt a két tablettát szándékozom tenni, amikor elhagyja a szobát. Hogy a hét nap váljon valósággá, és ne a nyolc.

De ez az idegen nagyon figyel engem. Túlságosan is.

A tüdőm megszűnik működni, amikor feláll, és a matrac másik oldalára sétál.

Az oldalamra dőlök, és lenyomom a súlyommal. Mintha ez megállítaná őt. A férfi egy tank. Egy kézzel az egész testemet a falnak tudná vágni, ha úgy akarná. De nem hagyhatom, hogy győzzön. Ezt a csatát nem. Az egyetlen harc, ami még hátra van. A kezem a karjaiba kapaszkodik, amikor lefelé nyúl, de túl erős. Én pedig túl gyenge vagyok. Már csak nézője vagyok annak, ahogy szörnyű lassított felvételen elrabolja a nyugalmam.

Könnyen megtalálja a tablettákat. Néhányat félben, néhányat egészben, néhányat pedig csak finom por formájában. Hatvan napon át tettem félre azokat a tablettákat. Olyan aprólékosan megterveztem. Öt másodperc alatt felfedte a titkomat. Mindent tönkretett.

- Kérlek - találom meg újra a berozsdált hangomat. - Hagyd azokat.

A szemei találkoznak az enyémmel, és most... most még hidegebbek, mint korábban. Megdermedt a zavaró mértékű gyűlölettől.

Ujjai az arcomba csípnek, és az ajkai szétnyílnak. De a szavak, amiket mondani akar, nem jönnek. Ehelyett levegőt vesz. Aztán még egyet. Megnyugtatja magát. Összevonja a szemöldökét, és a szemei az enyémet keresik. Egy kurva vagyok. Egy rabszolga. Egy embertelen árucikk, amit Arman addig fog használni, amíg végül meg nem unja. Ennek az embernek nem számít, ha meghalok.

A kezében lévő fájdalomcsillapítót a nyelvemre csúsztatja, majd elővesz egy flaskát a kabátjából. Az ajkamhoz tartja, a folyadék erősen és gazdagon csordogál a számba. Konyak. Nem az, amit Arman iszik, és én hálás vagyok érte. Ez a férfi nem hagyja magát. Kényszerít, hogy megigyam, ami a tartályban maradt. Tudom, miért. Tudom, mi következik. De nem akarom elfogadni.

Amikor a flaska kiürül, elhúzza, és az ujjai közé szorítja az állkapcsomat, hogy kinyissa a számat. Belenéz, és egy cseppnyi finomság nélkül megragadja a nyelvemet, és alatta kutat. De a tabletták nincsenek ott. Annyi folyadékkal gondoskodott róla, amennyivel lenyeltem. Amikor visszadob a matracra, csak remélni tudom, hogy a kombináció a feledés homályába repít. Ujjai végigsimítanak az arcomon. Megint gyengéden.

Gyűlöletes hangon kiáltok fel, amikor lehajol, és felkapja a rejtekhelyem utolsó maradékát is. Ami az enyém - az egyetlen dolog, amim volt - az most a zsebében van. A remény haldokló parazsa, amelyet egy óvatlan tévedésem fojtott el, és egy ember, aki túl kegyetlen a szavakhoz.

Az ajtó kinyílik, de úgy tűnik, észre sem veszi. Csak, amikor a tekintetem mögé vándorol, akkor egyenesedik ki a testtartása, és feláll. Egy másik férfi áll az ajtóban. Egy hasonló férfi, mint ő, csak idősebb. Ugyanolyan ruházatban, és sok tetoválás kandikál ki mindenhonnan. Az a fajta férfi, akit az emberek első pillantásra elkerülnek az utcán. Szemei érzelemmentesen szegeződnek rám. Mond valamit oroszul az előttem álló férfinak, miközben úgy tűnik, mindketten engem vizsgálnak.

A reményrombolóm válaszol, és ez megnevetteti a másik férfit. Az idősebb férfi hátba veregeti, és bólint, mire az arca komolyabb kifejezést ölt. Úgy tűnik, valamiben megpróbálnak megegyezni.

Az idősebb férfi egy lépést tesz előre, megfogja az államat a kezével és magára irányítja a figyelmemet. Érdeklődéssel szemlél. Pontosan úgy, ahogy Arman is vizsgált, amikor először megvásárolt.

- Azt hiszem, igazad van, Lyoshenka. Ő lesz a tökéletes gambit[1]. Oda ütünk Armannak, ahol fáj. Ugye, galambocskám?

Az állam impulzívan megrándul egyetértésként. A kísértés, hogy Armant bármilyen módon bántsam, bólintásra késztet. Nem vagyok más, mint egy kutya a csonttal. A környezet terméke. Bántani akarom Armant, akár a saját káromon is, amire valószínűleg ez a férfi utal.

Elégedett mosollyal enged el, és még egy utolsó szót intéz fiatalabb társához, mielőtt elhagyja a szobát. Aztán a kék szemek ismét előttem vannak, egy rövid pillanatra. Újra elfésüli a hajamat az arcomról.

- Most már menj aludni, Solnyshko. - Meleg lehelete tölgy és vaníliaillatú.

Mielőtt még felfoghatnám, mit jelent mindez, már el is tűnt.

Az este folyamán az idő úgy kúszik előre, ahogy az ilyen eseményeken mindig is szokott. Lassan. Várom a tablettámat. Az egyetlen dolgot, ami már elválasztja a nappalt az éjszakától. Végül kinyílik az ajtó, és behozzák a többi rabszolgát. A férfiak jóllaktak, most itt az ideje, hogy elintézzék a dolgukat, és itt hagyjanak minket a pincében.

Ma este még másik három lány van itt. Úgy sétálnak be a szobába, mint a zombik, kábult állapotukban a fal mentén a cementpadlón. Megmondhatnám nekik, hogy mit csináljanak most azonnal, és nem vitatkoznának. A függőség az egyetlen dolog, ami számít nekik. A következő adag. Azt teszik, amit mondanak, akkor megkapják, amit akarnak.

Van közös nevezőnk, de nem bízom bennük. Nem tudok. Mert legutóbb, amikor megpróbáltam egy másik rabszolgához kötődni, elárult Armannak. A búcsúajándékom abból a rövid barátságból egy törött kar és egy kiugrott állkapocs lett. Emlékeztetőként, mi történik, ha elárulod Armant.

Végigbámulok a cellámat jelentő ürességen, és a lányok arcát vizsgálom. Mindannyian fiatalok, mint én. Vékonyak és valószínűleg szépek voltak valaha. Most a szemük beesett, a bőrük fakó. Repedezett ajkak és száraz, törékeny haj. Elgondolkodtat, hogy vajon milyennek tűnhetek számukra. Egyáltalán, hogy nézek ki. Már nem emlékszem.

Azt akarom, hogy elmenjenek, mert nem hasonlítunk egymásra. Ezt mondom magamnak, amikor ők is visszabámulnak rám. Csak azt akarom, hogy egyedül maradjak, ahol nem kell azon aggódnom, kiben bízhatok, vagy mit mondhatok. Vissza akarok térni a falon lévő vonalak számolásához, de aztán eszembe jut az igazság. Az elmém túl törékeny ahhoz, hogy ezt most elfogadjam. Hogy a reményemet ilyen könnyen elragadták tőlem. Hogy nem jutok ki innen hét nap múlva.

Hogy egyáltalán nem jutok ki innen.

Hacsak nem találok más megoldást. A bokámon lévő láncok nem elég hosszúak ahhoz, hogy a nyakam köré tekerjem őket. Tudom, mert már próbáltam. Ebben a szobában mindent megfontoltam. Megvizsgáltam. És amikor ez nem sikerült, megpróbáltam kihasználni az egyetlen hatalmamat. Provokáltam Armant, sőt Karolinát is, hogy erőszakot kövessen el, ami végre felszabadítana. De ez sem működött. Minden rendelkezésemre álló lehetőséget megfontoltam, és a tabletta volt az egyedüli, aminek volt értelme. Az egyetlen lehetőség, ami maradt nekem.

És most eltűntek.

A zsibbadás újra szétszóródik. A gondosan felépített menedékhelyen, amit azért hoztam létre, hogy megvédjem magam, halálos sebet ejtett a kék szemű idegen. Gyűlölöm őt. Annyira gyűlölöm, hogy valósággal könnycseppek szöknek ki a szememből.

Szükségem van a zsibbadásra a túléléshez. És ezt elvette tőlem.

Most már csak ez a szoba maradt nekem. A csendes gondolataim. És ezek a lányok, akik úgy bámulnak rám, mintha ide tartoznék. Mintha egyformák lennénk.

- Mit csinált veled?

A barna hajú, vézna lány, akcentusával töri meg a csendet. Egy pillanatba telik, mire rájövök, hogy a kérdése nekem szól. Már láttam őt korábban is, de még sosem szólt hozzám. Akkor most miért? Nem akarok vele beszélgetni. Senkivel sem akarok beszélni.

A hallgatásomat nyilvánvaló zavarodottságnak véli.

- A negyedik férfi - erőlteti. - Mr. Nikolaev. Megdugott téged?

Mindannyian közelebb hajolnak, várva a válaszomat. Még mindig nem válaszolok.

A barna hajú a barátnőjéhez fordul.

- Látod, megmondtam, egy szadista.

- Nem. - A szőke megrázza a fejét. - Ezt nem hiszem el. Nincs rajta semmi jel.

- Mit számít az? - kérdezi a harmadik lány. - Miért akarod tudni, hogy mit tett vele?

- Mert - magyarázza a barna - Alexei Nikolaev egy remete. Soha nem hagyja el a házát. Soha nem jár rendezvényekre. Nincsenek rabszolgái, és még árverésen sem járt soha. Ma este mégis eljött ide. Ez egy hatalmas dolog. Mindig vannak pletykák, de személyesen látni őt... még Arman is meglepődött. A hírneve miatt nem akarta, hogy ide jöjjön, de senki sem mond neki nemet.

- Miféle hírnév? - teszi fel egy másik robot ugyanazt a kérdést, ami az én fejemben is ott motoszkál.

- Ő egy Vor - suttogja a barna hajú. - Vörös maffia.

- Ő nem csak egy Vor - gúnyolódik a szőke. - Ő Viktor Sokolov tanácsosa. A főnök. Alexei Nikolaevnek az a híre, hogy kegyetlenül bánik mindenkivel, aki keresztbe tesz neki.

Az orosz maffia?

- Azt hiszem, üzleti kapcsolatban áll Armannal - fújtat a barna. - Valami félresikerült, és Nikolaev úr nem örül neki. Arman megpróbálja helyrehozni a dolgokat, de az egyik lány azt mondta, hallotta, hogy Alexei a vacsoránál a rabszolgájáról kérdezősködött.

Ismét rám néznek mindannyian, pedig én nem vagyok több, mint néma résztvevője ennek a beszélgetésnek. Nem tudok nekik válaszolni. Nem tudom, mit akar. De remélem, hogy soha többé nem látom őt.

Az ajtó kinyílik, és ezúttal Arman az. Részeg, és a tekintete rám szegeződik, ami sosem jó kombináció. Odabotorkál hozzám, és a hajamnál fogva megragad.

- Mit csinált veled? - követeli. - Tönkretett?

Nem válaszolok. Soha nem válaszolok neki.

Előre-hátra rángatja a fejemet, és közben kitépi a hajam egy részét.

- Ne játszd a hülyét nekem, kislány!

Aztán megkönnyebbülésemre elengedi a hajamat, és mögém lép. Majd azonnal belém dugja a kövér, undorító ujjait.

- Tudtam - nevet gúnyosan. - A férfiasság csak látszat. Te még mindig tökéletesen ép vagy. Nem vagy tönkretéve, kiskutyám. Úgyhogy itt tartalak még egy darabig, rendben?

Elfordulok az ironikus szavaitól. Figyelmeztetés, hogy soha nem szabadulok ki a ketrecemből. Sötétséget akarok, ami az arcomba csapott ököl formájában megérkezik.

Harmadik fejezet

Alexei

- Hogy mennek a dolgok Katyával? - kérdezi Viktor.

Az asztal túloldalán lévő helyemről figyelem őt. Az éttermet kiürítették, hogy helyet csináljanak neki. A legtöbb ember számára ez annyira félelmetes, mint amilyennek a pletykák állítják. A Vory Zakone Pakhanja. De nekem egyszerűen csak a barátom. Valaki, akit tisztelek és csodálok, és aki helyet adott nekem ebben az életben, amikor mások nem.

Ő értékel engem. És az életét kockáztatja azzal, hogy ilyen messzire utazik velem. Azonban annak ellenére, hogy a szervezeten belül hivatalosan a tanácsosa vagyok, én vagyok a legértékesebb kincse is. A munkámat senki más nem tudja elvégezni a Voryban. A szerencsejátékok irányításának képessége és Viktor pénztárcájának jelentős hízlalása olyan tudás, amely egyedül az enyém. Vannak olyan hackerek, akik büszkék a munkájukra. Akik álnéven dicsekednek nyilvánosan, és gúnyolódnak a hatóságokkal. Én nem tartozom közéjük. Egyszerűen csak a radar alatt repülök, ahogy mindig is tettem. Ahogy már fiatalon megtanultam.