Láng Csaba

Egy lepk’ember feljegyzései

Vallomások, reflexiók, reflexiósorozatok és nyögések

Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
A Szerkesztő a Petőfi Irodalmi Múzeum
Oláh János-ösztöndíjasa.
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Láng Csaba, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 91 5

Drága társam emlékére

„I want to hear the scream of a butterfly”

(Jim Morrison)

Vallomások

A vallomás egy költő-marszüasz utolsó bőre,
és nem véletlen, hogy a benne lévő Apollón nyúzza meg.

Egy költő önvallomásában az a visszataszító, hogy mintha élve nyúzná meg önmagát, abban a reményben, hogy legalább ebben az aktusban értékessé válik az élete. Fényt lobbant az ürességben, és arra kér bennünket, hogy pillanatnyi szenvedélyének gyufalángját lássuk, és ne a körülötte tátongó sötétséget. De nem megyek messzire. Valahányszor kivetettem magamból egy önvallomás ballasztját, abban a pillanatban az egekbe szökött a lelkem. Mintha épp a szenvedély, a költői vallomás tenne naggyá. A bensőségességbe menekültem, mintha ott még találhattam volna valamit, mintha elfelejtkezhettem volna arról, hogy kitől is, mitől is menekültem ide. Üres vagyok. A lelkem barlangban elveszett kiáltás. A vallomás egy költő-marszüasz utolsó bőre, és nem véletlen, hogy a benne lévő Apollón nyúzza meg.

Mindig is azt gondoltam, hogy a költő vallomásának erejében, intenzitásában, igen, ártatlanságában mutatkozik meg a szenvedő nagyság. Arra pedig még gondolni sem mertem, hogy a nagyságnak talán semmi köze a szenvedéshez. Arra pedig még kevésbé, hogy nem a nagyságot, hanem az alázatot kellene keresnem. És erről Nietzsche is tehet. Ha nem is ő vezetett félre – éppenséggel én csaptam be önmagam –, mégis ő volt az, aki a leghitelesebben megerősített ebbéli nézetemben. A romantika ezen végső bálványát nehéz ledönteni bennem, mert csakugyan ez az aszkézis és fanatizmus segített élni, ez adott célt, tehát erőt is.

Szenvedés és kiválasztottságtudat szigorú összetartozása. Veszélyes keverék. A zsidó méreg, amely élni segít. Élni? Mit beszélek, hatalmat akarni! Saját nézőpontodat rákényszeríteni mindenki másra![1] Miközben a lelked odaadtad volna, hogy elfogadjanak.

Nem csoda hát, ha Rudolf Kassner könyvét olvasva (Az emberi nagyság elemei) épp ezzel a problémával kell a legkeserűbben szembesülnöm. Úgy érzem, egyenesen rólam beszél, amikor korának (1910) modern emberéről azt írja: „Állandó félelemben él, hogy bensője a külső valóság prédájává válik, és azt hiszi magáról, hogy mély, valahányszor magába száll, és vallomásra szánja magát.”[2] Kassner világosan tudtunkra adja, hogy szerinte márpedig a szenvedélyes ember, az önmagát meghaladni akaró költői lélek, ez a túlbuzgó lázadó egyáltalán nem nagy. A nagyságot máshol kell keresni, és úgy látom, arról szól a könyv, hogy hol. „Az ókori értelemben vett nagyság veleszületett tulajdonság, s ha valaki egy ember nagyságát akarja felmérni, az ne kutakodjon vallomásokban, mert az emberi nagyság mértéke nem az érzelemben keresendő, amint azt az örök vallomástevők gondolják, hanem a csillagokban, és épp ez az, ami a nagy embereket oly csodálatos hallgatásba burkolja.”[3]

Tehát nem a megnyilatkozás, megnyílás gyönyörű spontaneitása nagy, ahogy mindig is gondoltam, melyben nagy embernek lenni annyi, mint bőkezűnek lenni, túllicitálni a fényt, megelőzni azzal, hogy kimondod, mit gondolsz, s szavad aranypénze hamarabb csendül, mint a napsugár.

»«

Nem vagyok más, mint félelem és akarat. Ez ma kiderült a parkban. Végtelen fagyosság. Egy akaratszilánk, szálka, amely az élet bőre alá került, sajgok önmagamnak. Egy éhség rozsdás sikolya, írtam valamikor. Meztelen szilánk vagyok, beletörtem az életbe, és csak azon csodálkozom, hogy szeretnek. Egy végtelen beszéd rongyaiba göngyölöm az éles éhséget, hogy ne fájjon. Mit keresel még itt? Miért nem törsz már el, mint egy fogpiszkáló? Egyébként is úgy nézel ki. Igen, ma délután nem Láng Csaba, hanem egy szilánk meredt ki a padból, mintha maga is a pad része lett volna.

»«

Olyan ez, mintha hatalmas viharban, kibontott szárnyú kabátban próbálnék eljutni valahová. Mondjuk úgy, hogy a valósághoz. Mikor a valóságot látni annyi, mint megperzselődni, megsebződni. Mikor legszívesebben menekülnék, ráfeküdnék a szélre, hogy vigyen csak… sehová. És még milyen messze van ettől a mélyebb igazság, ez csak én vagyok.

Ó, csak eljuthatnék, rátámaszkodhatnék egyszer a puszta valóság földjére! Oda, ahol az emberek járnak. Akkor megbékélnék önmagammal, megbocsátanék önmagamnak.

Megtagadtad magadtól a világot. Azóta szállsz. A megtagadott világ az ég közelébe visz.

»«

Egy hullócsillag szűztiszta fényének szeretnéd látni a versed. De talán csak egy csiga vagy, aki undorító nyomot hagy maga után a papíron.

»«

Egy hajnali órán a szökőkút a téren oly magányos és önmagát adóan szűzies, hogy legszívesebben feleségül venném. De látom, hogy már a tavasz kedvese.

»«

Én olyan buta vagyok, hogy filozófiai könyvek olvasásával keresem a valóságot. Olyan vak és néma vagyok, mint a tengerfenék: mások gondolataival, mint hullámokkal tapintom ki a valóság partvonalát.

»«

Mindig csak önmagadba ütközöl. Zavartan állsz az olvadó napfényben a tisztás közepén, mintha önnön véredet szednéd fel a virágokról, hogy könnyű méregként magadhoz öleld.

»«

Legyünk két csorba, törött tükör az ép varázstükrök birodalmában.

Torzítsunk össze magunknak valami valótlanságot, és éljünk benne.

Legyen őszinteségünk napfény és rossz foncsor szerelme.

Legyen a vers őszinteség, mely ebből a hamis világból hordja ki a fényt.

»«

Mindig egyetlen részletből áll elő egy valóságos viszony egésze; egy homokszem csillanásából élhető dolgok egész oázisa. Ma megértettem, hogy te vagy az egyetlen valóságom (mosolyodból).

»«

Az együtt töltött idő: mint a tisztáson megpillantott szarvas.

»«

Az ártatlanság a lét kegyetlen gyönyörűsége. Egy olyan gyönyörűség, amelynek érzése nem a testhez szegezi a lelket (Platón), hanem éppenséggel hevesen kitépi a testből, mert a lét kezdetének örök tisztasága fölötti ámulatához szegezi, a végtelen szívéhez,[4] amely Simone Weil szerint maga Isten. (Épp ez a kereszt lényege). Egy gyönyörűség, amely a lelket önnön halhatatlanságának csodájába ragadja föl, mint valami ellenállhatatlan erejű szél a pillanatban,[5] ami a papírsárkányt a legtisztább égboltra repíti, amit úgy hívnak, fájdalom. Az ártatlanság tehát olyan, mint egy tiszta fájdalom, a fájdalom tisztasága, amely nem ébredhet a testi valóban, hanem csakugyan a végtelen szívében, mert egyszer csak ott találod magad, miközben még mindig itt vagy, nagyon is itt vagy szüleid pozsonyi utcai lakásán 1987-ben, Simone Weil Kegyelem és nehézkedés című esszéjét olvasod.

»«

Hangosan olvasni neked: tépni egy darabot az égből, és rohanni vele hozzád, mint egy kisgyerek.

»«

Kivont akarat vagyok. Csillapíthatatlan vágyak meztelen pengéje. Amely nem tud elrejtőzni már képzetek díszes hüvelyeiben.[6] Villogok önmagamnak. Óh, mennyire kívánkozik ez az éles akarat képekbe merülni, meztelen húsba, örök sebekbe!

De mi más az erős költészet, mint bizonyos szellem, mely képekbe takarva sebez; mint üvegszilánk a magas fűben, fájdalomra vár. Mintha a költők egyenesen azon versengenének, hogy melyikük tudja a legszebben elrejteni akaratát. József Attila sértettsége olyan hegyes, mint egy karó. Mint kimeredt fallikus vágy, amely szerető nők híján egész népét fogja… képeivel megerőszakolni.[7]

S a legszebb álmok, kép(zet)ek valamiért a legélesebb akaratot fonják, ölelik körül, mint női kezek, vagy még inkább, mint borostyán levelek a hegyes thürszosz botot. A természet nem csak rejtekezni szeret, „φυσις φιλει κρυπτεσθαι”, hanem rejtekezve sebezni, megsebződni: φυσις φιλει τυπτεσθαι. Mint álompihébe takart fullánk-éberség: a költői szó. A vadméh csípése és méze együtt; μελισσα Sappho.

»«

Reggel, ahogy felkeltem, első dolgom az volt, hogy kimentem a kertbe, és sietve átöleltem az óriás diófát, amit délben kivágnak. Talán mert el akartam búcsúzni tőle, megköszönve neki az árnyékát, a termését, a közelségét. Vagy egyszerűen csak szégyelltem magam, hogy csak úgy eltehetem az útból, és még csak tiltakozni sem tud. Jó lelkiismeretet akartam szerezni magamnak olcsón, könnyedén. Ahogy megöleltem, olyan volt, mintha ő vigasztalna. Rögtön megéreztem, milyen törékeny vagyok. Mintha csak egy lepke szállt volna rá. Hallgatásának keménységén át meghallottam saját szívem dobbanásait. Nem érte zokogott ez a szív, hanem önmagáért. Egy titkos rettegés tűje járta át pillangószívemet, s e tű hegye most ebbe a fába volt szúrva. Tisztán éreztem bensőm remegését. Mint Apollodórosz Platón