FORDÍTOTTA

Bihari György

A fordítás Giles Kristian: Wings of the Storm

(Bantam Press, 2016) alapján készült

Fordította: Bihari György

A kötetet és a borítót tervezte, tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © Giles Kristian, 2016

Hungarian translation © Bihari György, 2017

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-570-8

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Örök hálám Simon Taylornak, amiért hitt a meséimben, és örömmé tette számomra az írást, holott azt hittem, keményebb munka lesz.

Lóháton jöttek a halál leányai

hogy kiválasszák az elesetteket.

Csakhogy Sigurdot Óðin csókolta meg,

mint az köztudott,

S az isten tüze izzott benne.

Legény volt, amikor megölt egy jarlt,

fél legénységgel futott messzire,

s bosszút esküdött a király ellen,

ifjak szokása szerint.

Sigurd Haraldarson sagája

ELŐSZÓ

Kr. u. 775, Avaldsnes, Norvégia

Amikor a király szelindekjei végre megtalálták nekik Gorm csarnokától nyugatra, a fenyvesben a jávorszarvasbikát, nem a fiúnak jutott a kitüntetés, hogy meglándzsázza.

– A múltkori eset után nem kockáztathatunk, fiam – mordult rá Harald, bár a fiú szeme előtt már kibontotta magát a kép, amint leteríti az óriási vadat, amint az acélhegyű bot elszáll a kezéből, mint az égből a vihar lándzsája, Gorm király pedig hátba vágja, és hahotázik, mert a férfiak helyett, akik között olyan fontos személyek vannak, mint a király és a jarl, egy gyerek döntötte le a páfrányba a félelmes bikát.

Ám sem a király, sem az apja nem engedte, hogy ő hajítsa el a lándzsát, amelyet négy napja szorongatott, azóta, hogy meglátták a vadat, és igyekeztek elejteni a király asztalára. Dobásával négy napja elnyerte a király dicséretét, és büszkévé tette az apját, amikor eltalálta a bika jobb hátsó lábát, bár az izmok nem sérültek meg annyira, hogy az állat ne tudjon továbbmenni. Az apja dobása beillett volna egy sagába, de a jávorbika elkanyarodott, és a jarl lándzsája csupán egy barázdát szántott a nyakán, azután az állat bőgve átvágott a fenyők között, és eltűnt.

Most viszont nem menekülhetett. Mind ez idáig sikerült lehagynia a falkát, de ma elfogyott a hatalmas bika életfonala. Egy szürke, mohos, esőverte sziklánál beszorult az ebek és az emberek közé, ahol szembefordult üldözőivel.

– Remélem, fiam, amikor eljön az én napom, ugyanilyen bátran nézek a halál szemébe – mondta az apja, és a király intésére előrelépett, hogy elhajítsa rettentő lándzsáját. A fiút nem érdekelte. Még mindig duzzogott, amiért megtagadták tőle a hírnevet.

– A szívére célozz – mondta Gorm király, és szorosabban markolta a lándzsáját, mert hátha Harald nem talál célba, vagy a jávorszarvas megugrik az utolsó pillanatban. Mögötte az emberek pórázra fűzték a csaholó-acsargó kutyákat, amelyek mindenképpen meg akarták rohanni a szarvast, noha az okvetlenül magával vitt volna néhányat közülük, mielőtt meghal. Agancsa félelmetes volt, széles és magas, hatágú és tizenkét hegyű korona, terpesztése legalább másfél méter, fölöttébb alkalmas fegyver, hogy feltépje egy kutya hasát. Vagy akár egy emberét.

Képzeld el, mit művelhetne egy fiúgyermekkel!

– Bocsánatodat kérem, amiért a múltkor nem tudtalak megölni, barátom – mondta Harald a szarvasnak, amely úgy emelte föl nagyszerű agancsát, mint egy harcos, aki felmutatja kardját az isteneknek a végső harc előtt. Éles kiáltása, amely elködösítette a levegőt, úgy hangzott, mintha egy nagydarab ember fújna meg egy kis kürtöt. A fiú azt gondolta, hogy az állat támadni fog. Az apjának is ez lehetett a véleménye, mert a másik kezével is megragadta és maga elé kapta a lándzsát, egy lépést hátrált, és megfeszítette izmait. A szarvas azonban már befejezte. Nem maradt semmije, sem harag, sem dac. Csak állt és várt.

Harald nem várakoztatta sokáig. A jarl kettőt lépett előre, és a harmadik lépésnél elhajította a lándzsát, amely egyenes vonalban szállt, és belecsapódott a szarvas szügyébe. A puffanás hallatán a kutyák őrjöngeni kezdtek, csattogtatták a fogaikat. Az ütéstől a bika kettőt-hármat ugrott hátra, mély hangon felnyögött, azután kiürítette a hólyagját. Vizelete gőzölgött a hideg, esős napon. A király fegyveresei dörmögve-hümmögve méltatták a jarl dobását.

Az óriási vad állt még egy darabig a szügyéből kimeredő lándzsanyéllel, ám az erdőben mindenki tudta, hogy a vas felhasította a szívét.

– Pompás állat! – dicsérte morajló mély hangján Gorm, de még a fiú is érezte, noha nem számlált többet hét nyárnál, hogy ezekkel a szavakkal a király hasztalanul igyekszik megédesíteni valamit, ami elromlott.

A jávorszarvas mellső lába megroggyant, az állat térdre esett, vére úgy töltötte meg a mellkasát, ahogy a víz a léket kapott hajótörzset. Ekkor a hátsó lába is elgyengült, egy horkanással az oldalára dőlt, és a kutyák elhallgattak, mert még ők is tudták, hogy vége.

Orrában a szarvas pézsmaszagával a fiú az apja és a király után sietett, és megállt az egykori büszke állat mellett, amelynek ködös szeme a semmibe meredt. A fiú annál jobban látta a terebélyes agancsot. Úgy emelkedett előtte, mint egy villám sújtotta fa, ágait félig beborította a molyhos bőr, melynek a nyár végéig le kellett volna hámlania. Az egyik belső ember azt dünnyögte, hogy a vad ugyancsak büszke lehetett erre az ijesztő fegyverre, és más bikák ugyancsak félhettek tőle.

– A te zsákmányod, Harald – ismerte el Gorm király. – Meg a fiúé is, he? – tette hozzá, és a lándzsájával az állatra mutatott. A fiú ekkor vette észre a sebet, amelyet ő ejtett négy nappal korábban, a barázdát az állat fara és a jobb hátsó láb izmos felső része között. A nyílt sebben férgek hemzsegtek, akárcsak a vértől-gennytől pállott vágásban, amely Harald félresikerült dobását jelezte az állat nyakán.

– Rossz így távozni – morogta Harald a szakállába. Komoran kihúzta az állat szügyéből a lándzsáját, amelyre a hegy és a nyél találkozásánál ráragadt egy sötét húscafat: egy darab a szívből.

Most már zuhogott. Sistergett a víz a fenyőágak között, a király kutyái összebújtak, valaki káromkodott, mert jó messzire eltávolodtak uruk csarnokától, és sokáig tart, mire ismét szárazon és kényelemben lehetnek. A fiú viszont alig érezte az esőt. A sebben nyüzsgő férgeket bámulta, és most már biztosra vette, hogy a felnőttek nem azért nem hagytak neki még egy lehetőséget a lándzsával, mert attól tartottak, a szarvas megugrik és elmenekül, mint a múltkorában, hanem mert nem akarták, hogy egy valaha fenséges, de most már csak szenvedő állat megölésével szennyezze be magát. Ebben a végben nem volt semmi dicsőség. A jávorbika halálra volt ítélve. Elevenen rohadt el, és előbb-utóbb holtan esett volna össze, bármennyire sikerült is mind ez idáig megelőznie a király vadásztársaságát.

Ezzel együtt is ritka szép állat volt, és bizonyos rítusokat be kellett tartani, akármennyire szakadt is az eső. Harald kivonta a scramasaxát, és letérdelt a szarvas fejéhez, közben rámordult a fiára, hogy ő is cselekedjen hasonlóképpen. A fiú megtette. A jarl beledugta kezét a sebbe, amelyet az ő lándzsája ütött, és amikor kihúzta, forró állatvértől gőzölgött. – Ezt a zsákmányt Ullnak, a vadászat istenének ajánlom – mondta. Kezét az arcához emelte, és megrázta, bíborszínt fröccsentve az arcára és a szakállára. Azután mindezt megismételte a fiúval, aki hunyorgott a forró permettől, és mélyen beszívta az állat elfolyó vérének különös, de nem kellemetlen szagát.

Harald észrevette, mit néz a fia, és felmordult. – Sört! – kiáltott hátra, mire Olaf leemelt a ló hátáról egy duzzadó tömlőt, hozzájuk lépett, a fiúra kacsintott, és odaadta a bőrtömlőt a jarlnak. Harald kihúzta a dugót, megöntözte sörrel a gennytől síkos sebet, amelyet a fia lándzsája ütött négy napja, és kikaparta belőle a nyüveket. Valamilyen bűz csapta meg a fiú orrát a nedves levegőben. Amikor letörölte az esőt a homlokáról, látta, hogy kézfeje mocskos a vértől.

– Öcskös, egyszer majd éppen úgy tudsz lándzsát vetni, mint az apád – mondta Gorm király, és hatalmas kezével felborzolta a fiú haját.

– Hohó! Ne felejtsd el, hogy Grimhild az anyja – mondta Harald, aki fölállt, és egy újabb adag sörrel lemosta kezéről a szennyet. – Amilyen vér van benne, ez a kölyök túltesz rajtam lándzsavetésben, mire kinő a legénytolla.

– Alig várom, hogy láthassam, barátom. – Gorm rávigyorgott az embereire, akik visszavigyorogtak, mit sem törődve az esővel. Egy Gerik nevű, őszbe csavarodott, idős harcos azt mondta, hogy a kölyök máris úgy teszi-veszi magát, mint egy jarl, Haraldnak jó lesz vigyáznia, nehogy egyszer arra érjen haza a csarnokába, hogy a fiú ül a magas széken, markában az apja ivókürtjével. Erre kitört a nevetés. Az apja rámosolygott, élvezte, hogy ennyire figyelnek a fiára.

Azután a király intett két emberének, hogy nyúzzák meg a jávorszarvast, mert addig nem térhetnek vissza a csarnok száraz melegébe.

Senki sem állíthatta, hogy Gorm király rossz házigazda, vagy ne tudná, hogyan rendezzen olyan lakomát, amely után az emberek vagy négykézláb másznak vissza az ágyukba, vagy a padlóra szórt kákán alusznak el a kopókkal és az egerekkel. Nem feledkezett meg az istenekről sem, mielőtt embereinek szakállát eláztatta volna a márc és a tetőgerendákhoz közelítő hegyekben álló sült húsok zsíros leve.

– A király le akarja nyűgözni az apádat – dörmögte Olaf az orra alatt, miközben az avaldsnesiek összegyűltek a hegyoldalon a hatalmas csarnok előtt, amely a Karmsund-szorosra nézett, a keskeny csatornára, amelyben akár olvadt ezüst is folyhatott volna attól, amekkora gazdagságot Gorm király a kapitányokból és hajósokból kifacsart, akik errefelé tartottak északnak. – Mutatni akarja, milyen nagylelkű azokkal, akik fölesküdtek rá. Az apád esküjét akarja, fiam.

– Na és az apám leteszi az esküt? – kérdezte a gyerek.

Olaf felvonta a szemöldökét, megemelte ivókürtjét, és leeresztett a torkán egy hatalmas korty méhsert – ez nem volt válasz, így a fiú a többi vendéget kezdte nézegetni. Sokan a legjobb köpenyüket és melltűjüket viselték, valósággal roskadoztak az ezüsttől és a borostyántól. A férfiaknak legalább a fele kardot hordott, sodrott ezüst karperecekkel és gyűrűkkel dicsekedett, többen a saját ivókürtjüket hozták el, amelyek vésett ezüstveretei farkasokat, sasokat vagy saját farkukba harapó szörnykígyókat ábrázoltak.

A zubbonyok ujját és szegélyét sárga, vörös vagy kék fonállal hímezték ki. Élénk színű gyöngyök, szakállgyűrűk, fényes Thór-kalapácsok dacoltak a szürke nappal. Övcsatok, szíjvégek, kardgombok csillogtak halpikkelyként, ha szétváltak a felhők, és az alkonyfény pászmái eltalálták a domboldalon összegyűlt sokaságot.

Ám senki sem ragyogott fényesebben, mint Aesa, Gorm király ifjú felesége, aki úgy cikázott kuncogva a fecsegő tömegben, ahogy a pillangó csapong a nyári mezőn. Akármilyen fiatal volt is a fiú, észrevette, milyen hatással van Aesa a férfiakra.

– Ne nézz rá, fiam, csak bajnak van – mormolta Olaf a fiú füléhez hajolva, jóllehet az ő szeme is úgy követte Aesát, mint a sirályok az ekét. – Bajt jelent, akár az elrepedt hajópalánk.

Egy hátbavágás kiszabadította Olafot Aesa bűvöletéből. – Oda nézzetek, micsoda bika! – mondta Harald. Megszorította a fia vállát, és a fújtató állat felé biccentett, amelyet a rabszolgák végigvezettek a domboldalon, hogy mindenki lássa. A mézsörrel eltelt, pirospozsgás Harald egy Randver nevű, jóképű férfival beszélgetett, akiről az a hír járta, hogy hamarosan viselni fogja a jarlok nyakpántját. A gyerek úgy hallotta, hogy a hinderåi jarl valami zsigeri nyavalyától szenved, és valószínűleg még a télen jobblétre szenderül.

– Éppen mondom a fiúnak, hogy csak bajnak van ez a nő – felelte Olaf, mert Harald tekintete már nem a bikát követte, hanem Aesát.

– Hát igen, hallgass Olafra, fiam. Mind csak bajnak van – bólintott az apja, miközben Aesa csilingelt és csillogott, mint patak a napfényben.

– A király az esküdet akarja – fordult urához Olaf. – Nem csak akarja. Szerintem szüksége van rá, hogy a többiekét is megszerezhesse.

Harald hümmögött, mert a dombon ácsorgó összes emberhez hasonlóan tisztában volt vele, hogy ő a király díszvendége. Harald volt az igazi oka annak, hogy Gorm hat rabszolgával hurcoltatta ide azt a pányvákra és hámokra kötött, kétszarvú égedelmet, a legtermetesebb bikát, amelyet apa és fia valaha is látott.

A bika vadul küzdött a rabszolgákkal, mert tudta, hogy föl akarják áldozni, és ennek egyáltalán nem örült. Fújtatott, a földet kapálta, rázta a fejét, a szeme kidülledt, a szőr serteként meredezett a hátán.

– Jó lesz – jegyezte meg Olaf. Közben a rabszolgák végre megfékezték a rémült állatot, és a király elvette egyik kísérőjétől a hosszú nyelű fejszét. Egy ugyanilyen, ezüsttel berakott fegyvert egy másik testőr a hinderåi Randvernek nyújtott át.

Randver megragadta a fejszét, ellenőrizte egyensúlyát, és elvigyorodott. Egy főhajtással megköszönte Gormnak a megtiszteltetést, mert ez a gesztus annyi volt, mintha máris felékesítették volna egy haldokló jarl nyakperecével. Senki figyelmét nem kerülte el a fejszés közjáték. A fiú hallotta, amint Olaf azt mormolja, hogy Engli jarl végül mégsem a bélrothadásba hal bele. Alighogy Randver kiköt a hinderåi mólónál, Engli arra ébred, hogy meghalt.

– Ezt látnod kell, legény – mondta Harald. – Erre még akkor is emlékezni fogsz, amikor a szakállad már fehér lesz, és a térded recseg.

– Igen, de tán hátrálnunk kéne egy-két lépést – jegyezte meg Olaf, és a körülöttük álló vendégekkel együtt arrébb csoszogtak. Randver megállt a fújtató bika előtt, háttal a fiúnak, és megmarkolta a szépséges fejszét, egyik kezével a végét, a másikkal a nyakát, az ezüsttel berakott fej alatt. A király levetette kék köpenyét, és átadta az ifjú királynőnek, majd félreállt. Gondosan fésült haját kibontotta, csak az arcát keretező két tincset fonta be. Bár az utóbbi négy napban több időt töltött fenyvesekben a sebesült szarvas üldözésével, mint a királyi csarnok gerendái alatt, szakálla mégis ápolt és fényes volt. A fiú számára ő testesítette meg a nagy királyt, egy olyan embert, aki a többieknél közelebb áll az istenekhez. Az ő szemében egyedül az apja ért fel Gormhoz méltóságban, tekintélyben, ugyanakkor biztosra vette, hogy a király az összes ezüstje, hajója, harcosa és aranyszínű méhsöre ellenére, amelyhez foghatót Olaf még sose kóstolt, sosem lenne képes olyan messzire hajítani a lándzsát, miként az apja. Olyan messzire sem tudna evezni, nem birkózhatna le egy dühös kost, vagy nem csitíthatna le egy bogárzó tehenet úgy, ahogy Harald. Efelől szemernyi kétsége sem volt, miközben azt figyelte, hogy a király miként köröz hatalmas vállával, miként bólint Randvernek, hogy készüljön a fejszével. A bika bőgött, tépte a köteleket, amelyeknek túlsó végébe a rabszolgák kapaszkodtak, igyekezve helyben tartani az állatot.

– Óðin! A tiszteletedre vágom le ezt az állatot, amely erőt ad neked, és tudni fogod, hogy én, Gorm, Grimar fia méltó vagyok a királyságra, és olyan gyűrűadó vagyok, aki embereit hússal és méhserrel táplálja hűségükért cserébe.

Gorm emberei halkan kántálni kezdtek. – Óðin, Óðin, Óðin! – amit mások is átvettek. Némelyek a felhős égre bámultak, mások a királyukra, akiről bizonyosan azt gondolták, hogy Óðin annyira szeretheti, amennyire embert lehet, mert nézze csak meg bárki azt a lakomát, amelyet uruk csarnokának padjain ülve hamarosan felfalnak.

A magasba röppentek az ezüsttel berakott baltafejek. Suhintás közben Randver elfordította a magáét, így nem a fejsze élével, hanem a fokával csapott le a bika kidülledő szeme közé. Felhangzott a betört koponya félreismerhetetlen reccsenése. Szívverésnyi idő múltán lesújtott a király, és a tömeg lélegzete elakadt az iszonyú erőtől, amely a fejszét keresztülvitte a bika nyakának vaskos húsán, a porcokon, a csontokon, és lefejezte az állatot, mielőtt beleállt volna a földbe. A csonka nyakból két öl szélességű körben fecskendezett a vörös eső lüktető áradata, és beszennyezte Sigurd cipőjét. Aztán a bika lába összecsuklott, akárcsak a szarvasé, és a hatalmas állat a földre zuhant.

Randver a tömeg felé fordult, csurom véres arccal, amelyben fehéren villogott a foga. A férfiak, asszonyok és gyermekek éljenezni kezdtek.

A fiú nem éljenzett.

Gorm király a fejszéjét odaadta egyik emberének, azután odalépett Haraldhoz, és átkarolta a vállát. – Most pedig iszunk! – mondta. Harald elvigyorodott. Ők ketten, a király és a jarl vezették a menetet fölfelé a lejtőn a hatalmas csarnok nyitott ajtajához. A csarnok a Karmsund-szoros fölött leginkább ezüstnyesedékkel tömött, óriás hajósládára emlékeztetett, amelybe minden erre járó hajónak be kellett fizetnie a sápot. A csarnok kincsesládáján Gorm király ült, akit hatalmas és gazdag emberek környékeztek abban a reményben, hátha nekik is jut az ezüstfényből.

– No, lesz miről mesélned Skudeneshavnban, öcskös – állapította meg Olaf. Ő és a fiú a király asztalánál foglaltak helyet, ahova egyébként csak Gorm bizalmasai, legrégebben szolgáló fegyveresei ülhettek. Harald a király mellé került. – Mondd meg nekem, legény, miért fejezte le a legjobb marháját a király? – folytatta Olaf, és odanyújtotta ivószaruját egy szolgálónak, hogy töltse meg a korsóból, amely olyan nehéz volt, hogy a lány alig bírta megemelni.

– Azt akarja, hogy mindenki lássa a nagylelkűségét – válaszolta a fiú. Tudta, hogy tágra nyílt szemmel, tátott szájjal illenék bámulnia az ételhegyeket az asztalon, a vaddisznó-, kecske-, ló-, liba- és nyúlhússal megpúpozott fatálcákat, a frissen sült kenyeret, a főtt sirálytojást, az érett málna és szilva halmait, a sajtokat, a skyrrel és lépes mézzel teli tálakat. De volt valami annak a büszke bikának a halálában, ami elvette az étvágyát.

– Részben – bólintott Olaf. Ivott, megtörölte a bajuszát. – De miért a saját kezével csinálta? – A király emberei felé biccentett az asztal túloldalán. – Bármelyikük elvághatta volna a bika torkát, azzal vége. Szépen és tisztán. – Szemben az egyik nagy melák észrevette, hogy Olaf nézi, és biccentett, mielőtt magába döntötte a méhsert.

A fiú vállat vont. Olaf olyan közel hajolt hozzá, hogy a gyerek érezte a leheletén a méz édességét. – Természetesen benne volt a vér is – mondta. – Ahogy szétlövellt, és átáztatta a lábbelinket. Ez az isteneknek szólt. De ügyesség és hatalmas erő is kell ahhoz, hogy így csapják le egy bika fejét, akármilyen éles és mutatós fejszékkel csinálják. – Olaf elmosolyodott. – Épp a megfelelő ívben kellett lendíteni, különben az állat összeesik Randver ütésétől, és a király csak a sárba vághatja bele a baltáját. Kukacok vagdosása nem használ a hírnévnek. – A fiú akaratlanul elvigyorodott a gondolatra. Olaf ismét ivott egy kortyot. – Gorm király azt akarta, hogy mindnyájan lássuk, hogyan kezeli a fejszét, ami többet ér az ezüstnél, többet ér nem egy, de három lakománál; meg akarta mutatni az apádhoz hasonló embereknek, hogy megérdemli a hűségüket. Azt akarja, hogy Harald csókolja meg a kardját. Azt is akarja, hogy ezt mindenki lássa, mert tudja, milyen nagy harcos az apád. – Az ivószaruval körbemutatott a füstös teremben. – Ezt ebben a csarnokban mindenki tudja. Időnként a királynak emlékeztetnie kell bennünket arra, hogy ő is harcos. Érted, legény?

A fiú töprengőn bólogatott. – Te meg tudod csinálni, Olaf? Hogy egyetlen csapással levágod egy bika fejét?

Olaf tűnődött egy darabig, miközben csillogó szakállát simogatta. – Akár a fejsze nyelével is, öcsém – vigyorgott –, és fele ekkora lendülettel. – Fölnevetett, a fiú is vele nevetett, azután a király előrehajolt, és odakiáltott Olafnak, hogy osztaná már meg vele is azt, amin Harald fiával úgy vihognak, mint két fiatal ágyas az irhák alatt.

– Az asztalnak ezen a végén mi hajóadókról beszélgetünk, meg hogy mitévők legyünk a szigeti parasztokkal, akik késve hozzák be a tehenet, disznót és gabonát adóba – mondta mosolyogva Gorm. – Örülnénk egy mulatságos történetnek.

Minden szem feléjük fordult. A fiú bőre valósággal égett.

– Király uram – felelte Olaf tiszteletteljes főhajtással. – Éppen azt mesélem a fiúnak, amikor az apját és engem többször is fenékre ültetett egy kos. Mármost a te bikád egy óriás, senki nem mondhat mást. De az a kos egy valóságos Grendel volt, mi, Harald?

– Még most is megborzongok, ha eszembe jut – felelte Harald –, de annak a történetnek jó volt a vége – tette hozzá, és Olafra emelte ivókürtjét, bár Gorm királynak mintha nem tetszett volna, hogy nem rá köszöntik a sert. Vagy talán nagyon jól tudta, hogy Olaf és a fiú egyáltalán nem egy kosról beszélgetett, és nem szerette, ha hazudnak neki. Ám király létére volt benne annyi ravaszság, hogy fölvegye a fonalat, és tovább sodorja a maga módján.

– Jó leckére tanítod a fiút, Olaf – mondta, és a harcosra bökött ezüstgyűrűs, vastag ujjával. – Harald fia jól teszi, ha megjegyzi, hogy az erő és a méret nem mindig a legfontosabb fegyvere a harcosnak. – A csarnok elcsöndesedett, csak a tűz ropogott, és a király kutyái csámcsogtak az asztal alatt a koncon. – Testi erővel csupán egy darabig jut előre az ember – folytatta Gorm király, és megütögette a koponyáját, olyan hangosan, hogy még a fiú is hallotta. – A legnagyobb értéke azonban a fejében lakozó ész. – Ha a lakoma Harald szemének szólt, ez – mint azzal itt mindenki tisztában volt – a fülét vette célba. – Nem úgy lettem király, hogy vaktában törve-zúzva gyűjtöttem magamnak ellenségeket. Az embernek türelemre van szüksége, ha magasra akar jutni.

Mindenki tudta, hogyan lett király Gorm, hogyan portyázott a déli és keleti partokon egészen Sveaföldig. Ládákat töltött meg zsákmánnyal, de leginkább csak ült rajtuk, kivárta az idejét, amíg elég ezüstje lett, hogy Karmøy körül egyheti hajóútra elnyerhesse az összes jarl, hadúr, meg gazdag paraszt támogatását Grubbi jarl magas székének megszerzéséhez. Mihelyt megvolt a szék, lándzsát döfött Grubbi hasába, majd leszűkítette a szorost úgy, hogy csónakokat erősített a sziklákhoz. Egyetlen hajó sem remélhette, hogy átsurran, hacsak nem fizet a kiváltságért, bár harcolhattak is, de akkor szinte bizonyosan alulmaradtak.

Nem sokkal ezután kinevezte magát királynak, amit egyetlen jarl sem vitatott. Ezzel az erővel azt is követelhették volna az esőtől, hogy ne hulljon a házuk tetejére.

– A türelem különbözteti meg a nagy vadászt az éhestől, öcskös – folytatta Gorm –, mint azt te is tudod. Talán felhagytunk az óriás jávorszarvas üldözésével, amikor eltűnt az erdőben négy napja? – Tekintetével addig szegezte át a gyereket, amíg az nem bírta tovább.

– Nem, király uram – felelte.

– Nem bizony – helyeselt Gorm. – Úgy hajítottad el a lándzsát, mint egy kicsi isten, mint az ifjú Thór, és megvérezted azt a hatalmas szarvasbikát. Azután vártál, egy pillanatig se kételkedve abban, mi lesz a vége, amíg el nem kaptuk, és az apád be nem fejezte a munkát. – Harald ivószarujához csapta a sajátját. – A fiad tudja, hogyan várja ki az idejét, Harald jarl – mondta. – De én is így vagyok ezzel. Azért vagyunk ilyen régóta barátok, és még sosem kértelek arra, hogy esküdj hűséget nekem. Egyetlenegyszer sem. Nem kértelek arra, hogy csókold meg a kardomat, noha a többi jarl megtette, mint minden férfiember itt az asztalomnál.

Harald bólintott, elismerve ennek az igazságát. Tudta, hogy az egész avaldsnesi sörözés ezt a pillanatot készítette elő, és bár a barátja csakugyan kivárta a megfelelő alkalmat, bebizonyítva, milyen türelmes és gyakorlott vadász, most lejárt az idő.

A fiú igyekezett mindent felfogni, de ez túl sok volt ahhoz, hogy beleférjen egy gyerek fejébe, még akkor is, ha a mellette ülő Olaf segített eligazodni. Ráadásul csapongó gyermeki elméjét máris más dolgok foglalkoztatták, például a szarvashúsban nyüzsgő férgek. Meg hogy miként vágta le a bikát a király és Randver, a leendő jarl, és hogyan ömlött a vér, bíbor ívvel koszorúzva a napot, mint egy vérvörös, vibráló Bifröst az istenek és az emberek világa között. A cipőjén még mindig ott voltak a vérfoltok. Ez a vér napja volt, de most már este van, a lakoma, az ivás, a regélés meg a barátság ideje.

Később, amikor az olajlámpások sercegni kezdtek és a tűzhelyen magába omlott a zsarát, néhány férfi és asszony pedig elaludt a padon, de még álmukban sem engedték el az ivószarut, Harald jarl hűséget esküdött a királynak.

1.

A fornsigtunai hegyi erőd most már Alriké volt, és Sigurdból Alrik embere lett. Legalábbis ő szerezte meg a svear hadúrnak, miután fortéllyal bejutott a kapun, és aratott a védők között, akik Alrik ellenségének, egy Guthrum nevezetű svear jarlnak esküdtek fel. Sigurd és fél legénysége Alrik néhány emberével egyetemben Guthrum fehér fejszét ábrázoló zászlajával érkezett a borghoz. Guthrum emberei, látva a lobogót, azt hitték, uruk tért vissza, és kinyitották a kaput. Csakhogy az nem Guthrum zászlaja volt. A jarl soha nem is láthatta, hiszen nem volt egyéb, mint egy darab vitorlavászon meg egy vadkanlándzsa, amíg Sigurd munkába nem állította Solmundot a tűvel és a cérnával.

Sigurd és farkasai Loki-ravaszsággal, haditudománnyal és vérfürdővel szerezték meg a borgot. De Sigurd nem esküdött fel a hadúrnak, és ha ez nem tetszett is Alriknak, ügyesen leplezte. Általában.

– Éppen elég haszna volt belőlünk úgy is, hogy nem esküdtünk föl neki – mondta Olaf Knutnak, Alrik legbizalmasabb emberének, amikor Knut arra célozgatott, hogy Sigurd és emberei jól tennék, ha kardjukat fölajánlanák a hadúrnak, és segítenének legyőzni Guthrum jarlt, akinek megjelenése előbb-utóbb várható.

Knut most Sigurdra nézett, az ő szájából akarta hallani a visszautasítást.

– Knut, gazdag emberré tettük Alrikot – mondta Sigurd, amivel igen mértéktartóan fogalmazott, mint azt Knut is jól tudta. Gazdagnak nevezni Alrikot olyan volt, mint vizesnek nevezni a tengert. Knut tehát bólintott, és fölemelte a kezét, jelezve, hogy nem erőlteti tovább a dolgot.

A borg tele volt ezüsttel és vassal: hajósládák, színig vágott ezüsttel, asztagokban a már meg is olvasztott és rudakká kovácsolt vas, annyi, hogy akár húsz hajó szegecselésére is elég lett volna, az pedig olyan sok, amennyit a legtöbb ember életében látott. Mindez Guthrumé volt. A jarl megült a vagyonán, miközben akkora hadsereget toborzott, hogy megtámadhassa Erik királyt, aki a valódi hatalom volt Sveaföldnek ezen a részén, mert ő ellenőrizte Birka kereskedelmi kikötőt, és le a földeket délen a távoli Götaföldig.

Alrik még a jarlságig sem vitte, ám becsvágyó volt, kemény harcos, és elég erős, hogy kikezdjen Guthrummal, de aztán ő és csapata megfeneklett a borg alatt, és addig rostokoltak ott, amíg a szakálluk akkorára nőtt, mint a fű. Alrik úgy ácsingózott erre a helyre, ahogy férfiember szokott a más feleségére, amíg Sigurd és norvégjai meg nem érkeztek, és át nem adták neki a borgot minden kincsével együtt. Így a hadúr megvolt Sigurd esküje nélkül is.

Nem mintha Alrik kicsinyes lett volna. A vérfürdő után adott Sigurdnak egy hollókkal és sasokkal telefaragott hajósládát, amely jó nehéz volt, mert teletömték ezüsttel és vassal: voltak benne gyűrűk, kardok, kardhüvelyre való veretek, Thór-kalapácsok, melltűk, vékony ezüstdrót, tömör öntvények, vasrudak, baltafejek, sőt némi arany is. Abban a ládában legalább akkora kincs volt, amekkorát Harald jarl mondhatott magáénak valaha. Még többet is ígért nekik Alrik, ha az északiak maradnak, és vele harcolnak, amíg Guthrum a hollók vacsorája nem lesz, hadát pedig szét nem zavarják.

Ekkora vagyonból Sigurd lándzsásokat, talán még hajókat is vehetett volna. Saját csapatot szervezhetett volna, hogy Norvégiába visszatérve megtámadja az esküszegő Gorm királyt, talán még bosszút is állhatott volna, helyreállítva a kibillent egyensúlyt, amely annyi bajt hozott rá és rokonaira azóta, hogy az ügy elkezdődött. Ez volt az álma. A zsákmány ragyogása azonban elvakította Sigurdot és embereit, így nem vettek észre Alrik csapatában egy Kjartan Auðunarson nevű embert. Holló-Dal Hagal, a skald – nem mintha mostanában sok dalt írt volna – mégis felismerte, bár meglehetős ideig tartott előhalásznia ezt az emléket.

– Randver jarl embere volt, mielőtt Alrikhoz szegődött – mondta Holló-Dal, amitől mindenkinek eszébe jutott a véres csata a hinderåi fjordban. Sigurd a saját kezével ölte meg Randver jarlt, de most Hrani Randversson viselte a nyakperecet, és bosszút akart állni Sigurdon.

– Mi akadályozza meg ezt a Kjartant, hogy hazamenjen, és azzal szerezzen gazdagságot, hogy elmondja Hrani Randverssonnak, hol vagyunk? – kérdezte Olaf, amikor azon tanakodtak, mit kezdjenek Kjartannal.

– Az, ha megöljük – vonta meg hatalmas vállát Svein, miközben lángvörös szakállát fésülte, amelyre nagyon büszke volt.

– El kell intézni – helyeselt Solmund. Az öreg hajós, aki Sigurdéhoz kötötte a wyrdjét, inkább a kormányt markolta, mint a kardot, de még ő is tudta, mikor kell meghalnia valakinek.

– Természetesen el kell intézni – mondta Bram. – De hogyan? Az itt a kérdés. Nem mehetünk oda a padjához csak úgy, hogy álmában ledöfjük.

Sigurd és Olaf egyetértett abban, hogy ezt meg kell fontolni, de Alrik emberei akkor hozták be a súlyos tengerészládát, és ettől valamennyien megfeledkeztek Kjartan Auðunarsonról.

Másnap reggel szétszóródtak a borgban, hogy megkeressék a hinderåit, de színét sem látták.

– Most mi lesz? – kérdezte Olaf, amikor rájöttek, hogy Kjartan elment, eltűnt, „mint fing a szellőben”, ahogy Bjarni fogalmazott.

– Most már gazdag vagy, Sigurd – mondta Olaf. – Elég ezüstöd van ahhoz, hogy összeszedj egy megfelelő csapatot.

– Ahhoz nincs elég, hogy megtámadjuk az esküszegőt – mutatott rá Solmund, és ez bizony igaz volt. Jóllehet egyiküknek sem tetszett.

– Én úgy látom, itt maradhatunk ezen a dombon, és még több ezüstöt szerezhetünk a harcban Alrik oldalán – mondta Bjarni, és felvonta a szemöldökét. – Rosszabb helyen is lehet élni.

– Még ha Kjartan kereket oldott is nyugat felé, hogy hírt vigyen rólunk Hrani Randverssonnak, hosszú idő telik el, mielőtt emiatt kellene aggódnunk – jegyezte meg Aslak.

– Ez igaz – helyeselt Olaf –, és nem árt, ha még nagyobb hírt szerzünk itt magunknak. – Fegyverzetüknek és fortélyaiknak köszönhetően, amelyekkel elnyerték Alriknak a borgot, abban a fából ácsolt gyűrűben igencsak szőrmentén bántak Sigurd kis csapatával, és ugyanannak a tiszteletnek örvendtek, mint Knut vagy Alrik.

– Miért ragadnánk bele két svear véres viszályába, amikor nekünk is megvan a magunké egy királlyal? – szólt közbe Moldof, és belesuhintott egyetlen karjával a füstös levegőbe. Egyetértő mormolás válaszolt. Bosszút álltak Randver jarlon, a tenger fenekére küldték sok emberével együtt, akik hamarabb érték el a túlvilágot, mint hitték volna. Randver azonban csupán a kard volt Gorm király kezében. Gorm a méreg, amely még a levegőt is megmételyezi Sigurd számára. Hitvány király, aki megosztotta a méhsert és a lakomaasztalt Sigurd apjával, Haralddal. Együtt nevetett és vadászott a jarllal, akit a barátjának hívott, de végül elárulta, először a tengeri csatában a Karmsund-szorosban, ahol nem sietett Harald segítségére, amikor az Randver jarl hajóival harcolt, azután az erdőben, Avaldsnes mellett, ahol kardokkal és lándzsákkal köszöntötte Haraldot az ígért méhser helyett.

– Igaza van Moldofnak – ismerte el Bram. – Bármennyire élvezem is ezeknek a svearoknak a mészárlását, a végén még itt ragadunk, és Alrikkal együtt süllyedhetünk el, mint nehezék a léket kapott hajón. Az esküszegő király pedig tovább maradhat ugyanaz a büdös kecskeszar, mint sok év óta.

Ez a kép egyiküket sem vidította föl, így hát Sigurd azt ígérte, hogy a következő napokban gondolkodik rajta, és eldönti, mit tegyen.

De három nap múlva elvették tőlük a választás lehetőségét, mert megérkezett Guthrum jarl, és hozta hadseregének megmaradt részét, amely igen tekintélyesnek látszott, mikor előzúdult a borgtól nyugatra magasodó erdőből. Lándzsahegyek, fejszék, pajzsok gombjai villogtak a rózsaszín hajnali fényben. Csak keveseknek volt sisakjuk, még kevesebbeknek páncélingük; Alrik emberei Guthrum hadának létszáma miatt káromkodtak, ragadták meg a nyakukban lógó Thór-kalapácsot, és vizsgálták át a felszerelésüket. Ellenőrizték, hogy élesek-e a pengék, erősek-e a pajzsok. Még több lándzsát és követ halmoztak föl a palánk mellé a sáncokon. Még több vödör esővizet vittek a töltésre, és húszlépésenként leállították őket, hogy elfojthassanak minden tüzet, ha Guthrum megpróbálná felgyújtani a palánkot.

– Ezüst ide vagy oda, kezdem azt gondolni, hogy inkább Guthrumhoz kellett volna csatlakoznunk Alrik helyett – vélte Solmund, amikor egyre újabb harcosok bukkantak ki az erdőből. Alrik utasította Sigurdot, hogy foglalja el a sáncot a kapu fölött, az erőd legsebezhetőbb pontját, ide tehát a legjobb embereit küldte.

– Majd nem mondod ezt, mihelyt Guthrum besétál a kapun, és megtömjük a bendőjét vassal – mondta Olaf. Ekkor megszólalt egy kürt, hivatalosan jelezve Guthrum érkezését.

Sigurd felnézett a hosszú vadkanlándzsa végén lógó, fejszés zászlóra. A vászon fodrozódott a szélben, a fehér fejsze vibrált. Ő nem hitte, hogy olyan könnyű lesz, mint Olaf mondta. Egyszer bevált a trükk. Guthrum emberei, amint meglátták a jarl zászlajának mását, azt hitték, uruk érkezett meg, kaput nyitottak, és beinvitálták a halált a borgba. Most is elképzelhető, hogy az érkező Guthrum meglátja a zászlót, és azt gondolja, még mindig az emberei tartják az erődöt. Volt rá lehetőség, vagy legalábbis remény, hogy a jarl besétál a csapdájukba, és egykettőre fűbe harap.

Ám valami azt súgta, hogy másodjára nem lesz ekkora szerencséjük.

Válaszul Alrik kürtöltetett az egyik emberével. Azok a harcosok, akik nem a palánkon álltak, összegyűltek a kapu két oldalán, harcra készen markolták a pajzsot meg a lándzsát, és várták, hogy lesből támadhassanak.

Érdemes volt próbálkozni ezzel a csellel, bár mint Bram rámutatott, nem nélkülözte a kockázatot. – Ha elegen jutnak be, mielőtt bezárhatnánk a kaput a többiek előtt, a létszámuk egymagában elegendő, hogy lerohanjanak.

– Akkor nem, ha megöljük Guthrumot – felelte Sigurd. – Láttam már tyúkot, hogyan rohangál, miután levágták a fejét, de nem tudja, merre megy, és hamarosan összeesik. – Vállat vont. – Ha Guthrum és legjobb emberei meghalnak, a többiek nem fogják tudni, mit tegyenek.

– Szívesen megnézném, amint úgy rohangálnak, mint a te tyúkod – vigyorodott el Bjarni.

Talán megnézhették volna, ha lóvá teszik Guthrumot a fejszés zászlóval, és a jarl besétál, hogy az erődben lelje halálát. De nem ezt történt; Guthrumot aznap nem várta acél képében a halál. Megkerülte a hegyi erődöt, nyíllövésnyire megközelítette a kaput, elég közel jött, hogy Sigurd lássa, milyen hatalmas darab ember, araszos vállú, hosszú lábú a csaknem a térdét verő páncélingében. A jarlok ezüstpántja csillogott a nyakán. A sisakján arcvédő is volt, mint Sigurdén, így nem sok látszott a képéből a nagy szőke szakállát leszámítva, de volt benne valami, ami azt súgta Sigurdnak, hogy ez az ember nem bolond. Valóban, Guthrum fölemelte a kezét, és megparancsolta embereinek, hogy ne menjenek közelebb a borghoz. A legalább kétszáz svear megállt, maguk elé tartva a pajzsukat, mert érezték a rókát a tyúkólban.

– Tudja a kurafi – szólt Olaf.

– Igaz – helyeselt Sigurd. – De nézd csak meg, hogyan uralkodik a mérgén!

Olaf biccentett. – Ennek jég folyik az ereiben – mondta. – Tudja, hogy ha Alrik ilyen kényelmesen berendezkedett a várban, akkor az itt hagyott emberei alighanem halottak. Azt is tudja, hogy még több embert veszít, ha megpróbál kirúgni minket. – Olaf a szakállát húzogatta. – Az ilyet nehéz megemészteni.

Így volt, de Guthrum jarl csak állt, és fölfelé bámult az erődre. Semmi káromkodás. Semmi vérvörös düh. Semmi fenyegetőzés.

– Na, tessék – szólalt meg Svein, amikor Guthrum kivett egy lándzsát egy még nála is hatalmasabb ember kezéből, és fölfelé indult a dombon a kapuhoz.

– Jön Guthrum! – kiáltott le Sigurd Alriknak.

– Látom – felelte Alrik. Egy hordón állt, és a kapu deszkáinak résén lesett kifelé.

– Elég közel van – állapította meg Valgerd. Nyílvesszőt helyezett az idegre, megfeszítette íját. A harcos leány volt az egyetlen nő a borgban, ám sem Alrik csapatában, sem Sigurd emberei között nem volt jobb íjász, és csak néhányan múlták felül kardvívásban. – Akarod, hogy a foga közé lőjek? – kérdezte.

– Nem – felelte Sigurd. – Ha Alrik akarná, kiküldhetne három-négy embert, akik berángatnák Guthrumot ide, mielőtt emberei félig fölérnek a dombon. Hallgassuk meg, mit akar mondani a jarl.

De Guthrum jarl egy szót sem szólt. Futott pár lépést, azután elhajította a lándzsát, amely átrepült a palánk fölött. Sigurd még láthatta a magasban, mielőtt beleállt a borgban a földbe, éppen Alrik mögött. Olyasfajta dobás volt, amilyenről a skaldok énekelnek. De ami ennél is fontosabb, azt üzente, hogy Guthrum magának követeli a borgot, és halállal fenyeget mindenkit, aki odabent van.

– Akkor hát harc lesz – szögezte le Olaf.

– Csak nem arra gondoltál, hogy megkínálja Alrikot egy szaru jófajta serrel, és megbeszéli vele a fegyverszünetet? – kérdezte Solmund.

– Csalódnék benne, ha ezt tenné – válaszolta Olaf.

Guthrum jarl hátat fordított ellenségének, és lement a dombról az embereihez. Azután ötven harcos pajzsfalának védelmében tábort vert ugyanott, ahol korábban Alrik táborozott.

Szürke, esős nap volt, amikor Guthrum először küldte harcosait a borg ellen. Ötvenen támadták meg a palánk keleti részét, ötvenen a nyugatit, százan a délit, ezeknek is a nagyobb része a kaput. Nem volt igazi ostrom. Hoztak létrákat és köteleket, de eszük ágában sem volt felkapaszkodni. Ehelyett olyan közel mentek, hogy Alrik emberei kénytelenek legyenek lándzsákat hajítani, köveket dobni rájuk, amelyek legfeljebb néhány pajzsot repesztettek meg, vagy vágásokat és zúzódásokat okoztak Guthrum harcosainak.

– Ne pocsékoljátok a lándzsákat – figyelmeztette Olaf azokat, akik a kapu fölötti mellvéden álltak, mivel ő volt az első ember az erődben, aki megsejtette, miben sántikál Guthrum. – Csak kóstolgat minket – mondta Sigurdnak –, és nagyon elégedett lesz magával, ha végül semmit sem zúdíthatunk rá, legföljebb cifra káromkodásokat, és pisit vödörszám.

A második támadásnál Guthrum emberei ugyanazt csinálták, a védők pedig próbáltak megölni néhányat, de nem olyan elszántan, mint előzőleg, nem hajítottak el annyi lándzsát, és keveset nyilaztak. Harmadszor más volt a helyzet, mert Guthrum emberei létrát támasztottak a palánknak és mászni kezdtek, pajzsukat a fejük fölé emelve, miközben a földön álló íjászok nyilakkal árasztották el a védőket. Közben Guthrum félelmetes skjaldborgot parancsolt a kapuval szemközt, hogy elvegye Alrik kedvét egy kirohanástól. Néhány ostromló fölért a mellvédre, és vadul küzdöttek, ám ezeket a vitézeket egyhamar elküldték a Valhöllbe.

Amikor Guthrum negyedszer támadott, a védők nem tudták, mi a szándéka. Elhajították lándzsáikat, kidobták köveiket, a jarl hét harcosát megölték, tucatnyi másikat megsebesítettek. Alrik emberei éljenezni kezdtek, mintha azt várnák, hogy Guthrum megfordul, és visszavezeti vert seregét az erdőbe.

– Miért nem támadja meg a kaput? – kérdezte Thorbjörn szinte csalódottan. A dán királyfi jobban megszokta az ágyasokat és a sergőzös éjszakákat az apai csarnokban, mint a sáncok védelmét és a kövek hajigálását a mások fejére, de Thorir király azt remélte, hogy a fia megtanulja Sigurd csapatában a kardforgatás mesterségét és a harcos útját. Igazság szerint Thorbjörn mintha élvezte is volna új életét. – Miért nem jön? – kérdezte ismét.

– Mert nem olyan bolond, mint te, fiam – mordult rá Olaf.

– Tudja, hogy itt vagyunk – magyarázta Sigurd, a többi falon harcoló férfiakat nézve. – Tudja, hogy gyilkosok vagyunk.

– Ez nem igazság – mondta Svein, és szorosabban markolta a bárdját, de nem volt semmi, amibe belevághatta volna. – Olyan ez, mint éhesen bámulni, hogyan esznek-isznak mások.

– Holnap támadja meg a kaput, Vörös – reménykedett Bram. – Igen, holnap jön ellenünk, ha az istenek vért akarnak látni.

Arra senki sem számított, hogy még aznap éjszaka jön az új támadás, akkor, amikor Guthrumnak a halottaival kellett volna foglalkoznia, és a következő lépést kellett volna kifőznie, mint azt Olaf megjegyezte. Közvetlenül hajnal előtt jöttek észak felől, kötelekkel és horgokkal.

Sigurd és emberei elsőnek az ordítást hallották meg. Utána rivalgni kezdtek az északi mellvéden álló őrök kürtjei.

– Ravasz szarházi ez a Guthrum – morogta Olaf. Felült prémekből rakott fészkében, kidörzsölte az álmot a szeméből, miközben körülötte nyögtek és káromkodtak a többiek.

– Kezdtem megkedvelni ezt az embert, erre most tönkreteszi az egészet – mondta Bram, ledöntve egy kupa sört, amelyet a tűzhely melletti zsámolyon felejtettek. – Az én jóindulatomra ne számítson, aki akkor ver fel, amikor szépasszonyról álmodom.

– Akárki volt is a nő, hálás lehet Guthrumnak, amiért kiment a büdös markodból, Medve – mondta Valgerd, miközben belebújt a brynjájába, és összekötötte hátrasimított arany haját. Egyszerű asszonyi foglalatosság volt, Sigurdnak mégis úgy fájt látnia, mintha kést döfnének a húsába. Bizonyos szempontokból… egy bizonyos szempontból…Valgerd közelebb állt hozzá a többieknél. Szeretők voltak, még ha csak egy éjszakára is. De neki kevésbé parancsolhatott, mint a férfiaknak. Valgerd annyira volt az övé, mint annak a zuhatagnak a vize, amelynél a harcos leánnyal találkozott. Valgerd és a szent forrás völvája együtt éltek, és a lány talán a völvához tartozott, de a jósnő elsorvadt és meghalt, amiért Valgerd az isteneket hibáztatta. Nem, gondolta Sigurd most, miközben figyelte a lány készülődését az ütközetre. Ugyanúgy nem mondhatja a magáénak, mint a tűzhelyről felszálló füstöt, amely elillan a zsúptető nyílásán.

– Kész? – kérdezte Olaf, és odaadott Sigurdnak egy frissen fent lándzsát, amit a lándzsahegynél is élesebb pillantással kísért. Sigurd bólintott.

Nem kapkodtak, mint a többiek, akikkel megosztották a hosszúházat. Azok félálomban, még sörtől feszülő hólyaggal botladoztak kifelé, a kardjuk legalább akkora veszélyt jelentett rájuk, mint ellenségeikre. Miután azonban Sigurd emberei elkészültek, és néhányan könnyítettek magukon a kinti ároknál, Sigurd egyenesen a harcba vezette őket a borgon át.

Guthrum emberei nem jutottak túl messzire az erődben, de legalább harmincan még éltek azok közül, akik elsőnek másztak át a palánkon, és őket újak is követték, miközben társaik Alrik embereivel tusáztak, félig a holdfényben, félig az északi fal árnyékában. Ezen a helyen elfoglaltak egy derekas darab sáncot, lehetővé téve, hogy a következő sor viszonylag könnyen bejusson a falon át. A védők semmit sem tehettek ellenük, mert ha elhagyták volna állásaikat, azzal valósággal biztatták volna az ellenséget, hogy mindenfelől árassza el a falakat.

– Várjatok! – állította meg Sigurd Fekete Flokit és Bramot, akik egyenesen rohantak volna a küzdelembe. A többiek megtorpantak Sigurd mellett, aki ide-oda jártatta tekintetét a zűrzavarban.

Alrik ott volt a sűrűjében, bömbölve bátorította embereit, és pajzsokat kalapált a kardjával. Nem volt pajzsfal, csak két, egymásnak feszülő árhullám, amelyek itt-ott összekeveredtek az acélvihar kis gócaiban.

– Visszafoglaljuk a falat, és hagyjuk, hogy ezeket Alrik intézze el – mondta Sigurd, és lándzsájával azokra az ellenséges harcosokra mutatott, akik már bejutottak az erődbe. Olaf bólintott, mert ő ugyanezt tette volna. Két csoportra oszlottak, hatan Sigurddal tartottak, hatan Olaffal, megkerülték a küzdőket, ellenállva a vérontás kísértésének. Utána felkapaszkodtak a sáncra úgy, hogy közéjük essen az a pont, ahol Guthrum legtöbb embere jött át a falon. Valgerd félúton megállt, megfeszítette íját, és nyilat eresztett egy harcos combjába, aki egyik lábával kívül, a másikkal belül volt a palánkon. A falhoz szögezett ember üvöltött, mint akit nyúznak. Sigurd tudta, hogy Valgerd szándékosan lőtt így, mert a látvány alkalmas lesz visszariasztani azokat, akik most készülnek fölmászni.

– Pajzsfal! – bömbölte Sigurd. Társai a hosszú gyakorlás könnyedségével álltak vonalba, hogy egymást átfedő pajzsaikból építsenek olyan bástyát, amelyre valamennyien rábízzák az életüket.

– Most pedig öljük meg a kecskebaszókat! – mennydörögte Svein, akinek pajzsáról akkor pattant vissza egy lándzsa. Floki lehajolt, és belevágta fejszéjét egy ember koponyájába, aki a palánknak dőlve ült, mert mászás közben eltörte a lábát.

Belegázoltak Guthrum embereibe, kaszaboltak és döfködtek. Ugyanakkor Olaf skjaldborgja feléjük dübörgött a sáncon; a két gyilkos hullám mindenkit elnyelt, és végigtaposott a halottakon. Közben Valgerd egyik nyilat lőtte ki a másik után; a halált hozó vesszők fojtott puffanással csapódtak a húsba.

Sigurd vállon döfött egy harcost, azután a pajzsgombbal az arcába vágott, amitől a svear összeesett. Hagal kettészelt egy koponyát, Bram kiontotta egy ember beleit. Svein középen markolta meg bárdjának hosszú nyelét, és a félhold alakú vassal odahúzta a támadó fejét Asgot kardja elé. Hát azt érdemes volt látni! Végül nem maradt élő a két skjaldborg között.

– Gyertek hát! – ordította Bram két ostromlónak, akik a fal felénél jártak, de amikor látták, mi vár rájuk, inkább visszaereszkedtek és eltűntek.

– Várj itt, hátha ezek a ganék meggondolják magukat, és meg akarnak halni. – mondta Sigurdnak Olaf, és a palánkra mutatott vértől csúszós lándzsájával. – Mi segítünk Alriknak.

Sigurd biccentett, Olaf levitte Moldofot, Bjarnit, Björnt, Flokit és Sveint a lejtőn, és hátba támadták Guthrum embereit. Ám azok, tudva, hogy már nem számíthatnak külső segítségre, nem sokáig harcoltak. Sorra dobták el kardjukat, fejszéjüket, kegyelemért könyörögtek, és néhányan térdelve haltak meg, mert lekaszabolták őket, mielőtt Alrik megfékezhette volna embereit, és véget vetett volna a mészárlásnak.

A védők lihegtek, köpködtek, köhögtek, fintorogtak a fájdalomtól, vagy rávigyorogtak életben maradt barátaikra. Egyesek már a holtakat fosztogatták, mások sértéseket morogtak Guthrum élő és halott emberei felé. Ők tudták, hogy nem ma szakad el az életük fonala, dicsekedett nagy hangon egy maroknyi túlélő, mire Solmund azt motyogta, hogy vakmerőség ilyet állítani.

A sérülteket betámogatták a házakba, ahol a seborvoslásban legjáratosabbak már várták őket csonttűkkel és lószőr cérnával, fájdalmat zsibbasztó erős sörrel, gyógynövényekkel és vörösen izzó vasakkal a sebszájak lezárására.

Sigurd kinézett az éjszakába, és látta Guthrum embereinek hátát, ahogy visszavonulnak a holdezüst mezőn, és eltűnnek az erdőben. Ekkor megparancsolta Alrik néhány emberének, hogy vegyék át a helyüket, és őrködjenek. Senki sem kérdőjelezte meg vagy tagadta meg a parancsot, noha fáradtak voltak.

– Guthrum bolond lenne, ha még egyszer próbálkozna – mondta Alrik az ifjúnak; ennyivel volt hajlandó elismerni Sigurd szerepét a küzdelemben. A hadúr ázott a vérben. Vérgyöngyök ültek hosszú bajuszán, verték vissza a tűz és a hold fényét, sötétlettek fehér nyakán, ahol Thór kalapácsát viselte. Halántékán tövig nyírta a haját, de a feje tetején meghagyott annyit, hogy lapockáig érő varkocsba fonhassa.

– Guthrumtól minden kitelik – vélte Sigurd, mire Alrik a kardja markolatával halántékon vágott egy térdelő rabot, aki összerogyott. Azután elfordult, és odavakkantotta embereinek: kötözzék meg azt a tizennégy foglyot, akik a kérkedőktől eltérően megérezhették, hogy most elértek wyrdjük végére. A Nornák, akik az emberek jövőjét fonják, készítették ollóikat.

– Ez a kettőtök viszálya ugyancsak szomjas szuka, Alrik – szólt Olaf, a hullaszőnyeget nézve. – Úgy issza a vért, mint mi a sört.

Alrik ezzel nem vitatkozott, noha nem tetszett neki, amit hallott. Lekuporodott, hogy lehúzzon egy ezüstgyűrűt egy halott ujjáról.

– Kár, hogy Guthrum nem volt elég bátor vezetni a rohamot – jegyezte meg, miközben egy zubbonyról tépett szövetdarabba törölte a kardját. – Akkor most hulla lenne, és jó sok harcosa fölesküdne rám. – Kiáltott egy emberének, aki éppen időben pillantott föl, hogy elkapja a két gyűrűt, amelyet Alrik odahajított. – Csatlakoznának a seregemhez, mert én nagylelkűbb úr vagyok Guthrumnál – folytatta Sigurdot nézve. – Ahogy magad is láthatod, Byrnjolf – tette hozzá, azon a néven szólítva meg, amelyen a svearok az ifjút ismerték.

– Holtak kevés hasznát veszik az ezüstnek – mondta Sigurd, amivel nem becsülte le éppen Alrik vezetését, de nem állt távol tőle. Nem mintha különösebben rühellte volna ezt az embert, ám Alrik egyáltalán nem látszott olyannak, mint akit kegyelnek az istenek, és ez nyugtalanította. Mellesleg e viszály feszültsége úgy megfaragta Alrik arcát, akár a rúnák az álló követ, és ez senkit sem töltött el magabiztossággal.

– Ebben van igazsága Byrnjolfnak – szólalt meg Olaf. – Még néhány ilyen éjszaka, és nem lesz sereged. – Igazat beszélt. Alrik tizenhat embere többé nem harcol uráért, mert holtak vagy félholtak, ami valamivel kisebb veszteség Guthruménál, de akkor is. Guthrum megengedhette magának, hogy több embert veszítsen, mert eleve több volt neki.

– Szolgáljátok meg a tartásotokat, északiak, és talpig ezüstben jövünk ki ebből – mondta Alrik, és elfordult tőlük, hogy üdvözölje alvezérét, Knutot, aki azért jött, hogy jelentse, miként állnak a dolgok a borg másik oldalán. Úgy tűnt, az északi falnál került sor az egyetlen igazi támadásra, noha Guthrum egy második, színlelt támadást is indított a kapu ellen, hogy elcsalja Alrik néhány emberét a harcból.

– Szolgáljuk meg a tartásunkat? Igazán ezt mondta? – morogta Svein, markában egy köteg nyílvesszővel, amelyeket most gyűjtött össze, és úgy nyújtotta át Valgerdnek, mint egy csokor tavaszi virágot. A harcos leány mosolyogva köszönte meg. Svein ráköpött a fejszéje fejére, és sikálni kezdte róla egy maroknyi szénával a vért. – Ha nem lennénk, Guthrum mostanra Alrik koponyájából inná a sert.

– De legalább harcos, eltérően előző uramtól – jegyezte meg Bram vállvonogatva. A többiek, akik a közelben tipródtak, mert egyelőre nem tudták, mitévők legyenek, bólogattak, hiszen Bram tulajdon szájából hallották, miként sértette meg urát, egy Otrygg nevű jarlt a saját csarnokában, mert Otryggből potrohos, kuckóban ülő jarl lett, aki feledte, miként kell portyázni és férfihoz illendő életet élni. Így aztán Brak, Otrygg jarl bajnoka kénytelen volt megvédeni ura becsületét, és ezért meghalt. Mert Bram, akit az emberek Medvének neveztek, éppen olyan ügyes volt, amilyen erős, és Thórnak is nekiment volna a hírnév kedvéért.

– Bár ez nem harc – folytatta Bram, és a száját biggyesztette a foglyok láttán, akiket Alrik emberei összetereltek. – Maradhattok és nézhetitek, de én visszamegyek aludni, hátha megvárt az álombeli szépség. – Már el is ballagott, hátán a pajzsával, hóna alatt sisakjával.

– Várj meg! – kiáltott utána Hagal. – Nem akarom nézni, ahogy ezeknek torkát szegik. – A többiek sem akarták, így hát elindultak vissza a hosszúházba, otthagyva Alrikot a foglyokkal. Senki sem számított rá, hogy akár egyet is életben hagy.

Igazság szerint ez a roham csaknem sikerrel járt, és bizonyosan sikerül is, ha Sigurd emberei nem foglalják vissza a sáncot, és nem verik vissza Guthrum rohamát.

– Nem mintha Alrik elismerné – jegyezte meg Olaf, miközben ő és Sigurd levetette brynjáját, majd elhelyezték az ágyuk melletti hajósládán.

– Lefogadom, arra számít, hogy ez még több halott ellenséget hoz neki – felelte Sigurd, megérintve a hollókkal és sasokkal telefaragott ládát, azután nekitámasztotta a pajzsát. Kivonta a scramasaxát, hogy ellenőrizze a pengét. Nem ártana megfenni. A vére még mindig lüktetett a harci láztól, egyhamar nem jön álom a szemére.

– Igen, igazságod van – ismerte el Olaf, és ásítva elvette Sveintől a söröskorsót. A közelben Bram már horkolt, olyan hangon, mint a sziklaomlás.

Lehet, hogy igazsága van, gondolta az ifjú, de ez is csak egy újabb ok, amiért Alrik előbb harapná le a nyelvét, semmint elismerje, hogy ha nem volna Sigurd és a fél legénységre elegendő északija, Guthrum jarlból király lett volna Fornsigtuna dombján. Alrikban megmozdult a féltékenység férge. Bármennyire szüksége volt a hadúrnak Sigurd legénységére, büszke ember volt, és miközben a sajátjai sorra haltak, nehéz lehetett látnia egy ifjú harcost, akinek hírneve úgy kezdett ragyogni, mint egy holdsugárban mosdatott penge.

Vagy egy lángoktól nyaldosott penge, gondolta Sigurd, miközben a lobogó tűz mellett húzogatta a fenőkövet a kés élén.

Alriknak mindazonáltal fontosabb dolga is akadt az aggodalomra a hírnévnél, lett légyen az az övé vagy Sigurdé. Mindenkinek volt oka aggódni ott, ahol Guthrum az ellenség.

Aranyszín nap volt Fugløy szigetén. Szellő játszott a nyírfalevéllel, fényfoltok táncoltak a köveken és a magas füvön. Méhek cikáztak virágról virágra, zümmögésük szinte elfojtotta a fakardok távoli csattogását, amelyekkel Freyja Leányainak egyik csoportja gyakorolt a tisztáson. A végtelen kék égen csak néhány fehér felhőpamat sodródott, mintha egy ébredő isten lehelete még mindig megmaradt volna a hűvös hajnali levegőben. A szemhatáron sirályok lebegtek a magasban, mintha jobban élveznék a napot, semhogy lecsapjanak halért, csigáért, féregért vagy ételmaradékért a szemétdombon.

Ám a tenger volt a legpompásabb kincs annak a napnak a zsákmányában. Úgy ragyogott, akár egy ütött-kopott vén sisak tisztességes fényesítés után, szinte vakított. Előző nap hosszú hullámokat görgetett, de aznap reggel aludt. Jó nap volt, hogy evezzenek, horgásszanak vagy elcsónakázzanak a sekélyesbe, és ott kézzel vagy fonál végére kötött húsdarabbal rákot fogjanak. Mosásra is jó, gondolta Runa, és belehunyorgott az ezüst káprázatba.

– Elmegyek fürdeni – mondta. – Utána vissza kell mennem, hogy megfejjem a kecskéket. Egy fürdés neked sem ártana! – Felvonta a szemöldökét, úgy nézett Ingelre, aki a fűben könyökölt mellette. A fiatal kovács mocskos volt a rászáradt kormos verejtéktől, mégis úgy vigyorgott Runára, mintha büszkélkedne a szagával. Nem mintha Runát érdekelte volna, amikor meglovagolta a fiút a harmatos fű fészkében, ahova elsurrantak, miközben a többi Leány elkezdte a napi munkát, míg Ibor, Ingel apja a fújtatókkal szította a lángot a tűzhelyen.

De ez akkor volt. Most dolgozni kellett, és amint Runából apály-ként húzódott vissza a szeretkezés izgalma, feltűnt neki, hogy Ingelnek csapzott a haja és a szakálla a piszoktól, amely annyira beleette magát a bőrébe, hogy a szeme sarkában tejfehérek a mosolygó szarkalábak, ha nagy néha komoly képet vág. Most is ezt tette, bár erőfeszítésébe került.

– Megfürdök a kedvedért, Runa Haraldsdóttir – mondta –, jóllehet nem sok értelmét látom, mert délre ismét nyakig zsíros és hamus leszek. – Fölemelte kérges ujját. – De csak akkor, ha együtt fürdünk. Nem tudok úszni, ezért beléd kell kapaszkodnom, nehogy megfulladjak. – Ajkára visszatért a mosoly. Runa rálegyintett a combjára, és rosszallóan csettintett erre az ostobaságra, hiszen maga látta, nem is egyszer, hogy Ingel úgy úszik, akár a vidra. Utoljára ő és az apja a parttól eltávolodva vetettek ki hálókat. Runa látta, ahogy a fiú kiugrik a csónakból hűtőzni, miután félig körbeevezték Fugløyt, és megtöltötték a csónakot makrélával.

– Reménytelenül hazug vagy, kovács – mondta, és akaratlanul elmosolyodott. Szinte haragudott Ingelre rátartisága miatt, amiért ennyire tudja, hogy ő az övé, sőt még azért is, mert olyan, mint egy fekete manó azokban a mesékben, amelyeket Harald jarl mondott neki, ha rá akart ijeszteni.

Dehogyis, amikor azt akartam, hogy rám ijesszen, emlékezett vissza. – Akkor hát gyere! – Feltápászkodott és visszalesett a fákra, ellenőrizve, hogy egyetlen nő sem jön a keresésére, bár ez egyébként sem volt valószínű. Amióta Skuld Snorradóttir, a Nagy Anya elvonult, hogy útmutatást kérjen az istenektől, a szigeti élet lazább lett, Freyja Leányai feleannyi ügybuzgalommal és céltudatossággal dolgoztak. És nem csak Skuld távollétében. Nem csak azért, mert ha nincs otthon a macska, cincognak az egerek. Runa tudta, hogy ehhez hozzájárultak a Prófétanő szavai közösségük jövőjéről. Kételyei életformájuk maradandóságáról e bizonytalan időben hasonlatosak voltak a Nídhögg kígyóhoz, amely a Világfa gyökereit rágja. Freyja Leányai Fugløy szigetén csakugyan azt hitték, hogy életük összeomolhat.

Bár sokukat nem csekély izgalommal töltötte el a kilátás, hogy elhagyják a szigetet, és visszatérnek a világba. A gondolat eltérítette őket mindennapjaik körforgásától.

Runa barátnője, Drífa, Fugløyön született, nem ismert más helyet, sem más életet, de ettől csak még mohóbban szeretett volna távozni. Ő mindenesetre nagyon remélte, hogy a Nagy Anya azzal tér vissza, a Leányoknak távozniuk kell a szigetről, túl kell lépniük rajta.

– Nehéz a téli széna miatt aggódni, amikor lehet, hogy addigra Thorir király csarnokában élünk – mondta Drífa, miután barátnőjük, Vebiorg kijelentette, hogy levághatnák és odatehetnék száradni azt a kevés füvet, ami megterem Fugløyön, amíg tart a jó idő.

– Miből gondolod, hogy a király megtűr minket a házában, és megosztja velünk a pecsenyét? – kérdezte Vebiorg. – Örömmel küld nekünk füstölt birkahúst, gyenge sört és kovácsot, mert azt gondolja, ettől helyet szerez magának a halál utánra az Adakozó Freyja házában, de azt nem akarja, hogy a csarnoka megteljen kardforgató nőkkel.

Drífa erre elkomorodott, de mivel semmit sem ismert a világból a szigeten túl, nem tudott érvelni.

Mégis, Skuld távollétében több időt fordítottak a gyakorlásra karddal, lándzsával és pajzzsal, mint az olyan közönséges munkákra, mint a gyapjú felfonása, a sirálytojás keresése vagy a fű lekaszálása téli takarmánynak.

– Várj! – kiáltott Ingel a lány után, amikor végre feltápászkodott, mert Runa már bokáig merült egy sziklamedencében, egy rákugrásnyira a dagály fodrozódó hullámaitól.

A lány a víztől borzongva nézte a tengert, amely úgy ragyogott, mint egy jarl nyakperecének ezüstje. Később elég meleg lesz a fürdéshez, és nem kellene hideglelősen vacogni utána, most azonban már térdig állt a vízben, és nem akarta Ingelnek mutatni, hogy mennyire fázik. Máris túl sokat tud róla. Annyira ismerte a testét, amennyire egy férfi ismerheti, ami önmagában is rettentő. Vajon mit szól majd a bátyja, Sigurd, ha ezt megtudja?

De legalább a gondolatai és érzései még az övéi. Ingel nem férhetett hozzájuk. Még nem. Talán, ha majd összeházasodnak.

– Ez hideg! – mondta a fiú, amikor megállt a lány mellett. Lehajolt, vizet mert a tenyerébe, és a bőrére locsolta, hogy felkészítse a testét a merülésre. Runa elnevette magát, megfogta a fiú kezét, és mélyebbre húzta, lábával tapogatta ki a növényektől síkos sziklákat. Ingel szidta a dermesztő vizet, szuszogott és fújtatott.

Csakugyan hozzá akar menni? Ezt a kérdést egyikük sem hozta szóba, jóllehet Ingel egyetlen Freyja-Leánnyal sem hált, amióta lefeküdt Runával. Ez biztosan jelent valamit. Nem érdekelte a sebhely, amelyet holmi silány rabló nyila rajzolt Runa arcára a bal szemétől a füléig. Runa szégyellte ezt a torzulást, de a Nagy Anya azt mondta neki, legyen rá büszke. – Az ilyen harci rúnák dicsérnek minket, Runa – mondta Skuld. – Elmondják regéinket, ugyanúgy, mint bármelyik skald.

Most a tengeri szellő cirógatta a forradást, ugyanolyan lágyan, mint korábban Ingel ajka. A lány megborzongott, és igyekezett nem gondolni arra, mit mondana a bátyja, ha látná őt így, pucér farral, kéz a kézben egy mocskos kováccsal, aki káromkodik, mert a hideg víztől összemegy a lába közt a kígyó.

Vittél volna magaddal, Sigurd, gondolta, és összeszorította a fogsorát, amikor libabőrös lett a csípője és a dereka. Merre járhat most a bátyja? Haragudott rá, amiért itt hagyta. Legalább annyira szeretett volna eldicsekedni Sigurdnak a tudományával a kard- és lándzsavívásban, mint amennyire félt attól, hogy a testvére tudomást szerez Ingelről.

– Amott! – szólalt meg a kovács. – Nézz csak oda. – Szabad kezével észak felé, a tengerből kiugró, fenyővel benőtt szilánknyi szigetre mutatott. – Látod? Ott! Nyíllövésnyire a parttól.

– Ez túl kicsi ahhoz, hogy a Viharbivaly legyen – mondta Runa, aki váratlanul megrémült, hogy Thorir király hajóját látja, amely azért jött, hogy Ingelt és apját visszavigye Skíringssalrba. A szigetre nem tehette be a lábát más férfi a kovácsokon kívül, akiknek az volt a feladatuk, hogy megjavítsák a Freyja-Leányok fegyvereit, és előállítsák, amit kell. Ám a király parancsára még ők is kötelesek voltak visszatérni Thorir csarnokába.