John Grisham

A bíró listája

Fordította: Etédi Péter

John Grisham

A bíró listája

Geopen Könyvkiadó

2022

A mű eredeti címe:

The Judge's List by John Grisham

Copyright © 2021 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Etédi Péter, 2022

1.

A hívás az iroda ásatag vezetékes telefonhálózatán érkezett, amely legalább húsz éve mindenfajta technológiai újításnak vitézül ellenállt. A kagylót egy Felicity nevű tetovált recepciós vette fel, aki nemrégiben érkezett, de sejteni lehetett róla, hogy mielőtt beletanulna a telefon kezelésébe, egykettőre el is húzza a csíkot. Innen mindenki lelépett, főleg a titkárságról. Mire megmelegedtek volna, már el is tűntek. Hihetetlen sebességgel cserélődtek az ifjú hölgyek. A munkamorált csak hírből ismerték. A Bírák Fegyelmi Tanácsa költségvetését már az egymást követő negyedik évben kurtította meg a létezésükről szinte semmit nem tudó állami törvényhozás.

Felicity sikeresen átirányította a hívást a folyosó túlvégébe, Lacy Stoltz zsúfolt íróasztalára. – A hármas vonalon keresik – jelentette fontoskodva.

– Ki az?

– Nem t’om.

Sokféleképpen lehet az ilyesmit mondani. E pillanatban azonban Lacynek nem volt kedve energiát fektetni abba, hogy jó modorra tanítsa ezt a gyereklányt, és megmondja neki, merre hány méter. A tisztességes kommunikációt egyre kevésbé ismerték a cégnél, a fegyelem és a kötelességtudat napról napra fogyatkozott. Rendetlenséget szül, ha nincs rendes vezető. A BFT-nél sem volt ez másként.

Régi motorosként – a legrégebbiként – példát kellett mutatnia. – Köszönöm – mondta udvariasan, és megpöccintette a villogó kapcsolót. – Lacy Stoltz.

– Jó napot, asszonyom. Volna egy perce?

Művelt nő, nincs felismerhető akcentusa, a negyvenes évei közepén, plusz-mínusz három év. Lacy kedvelte ezt a hangazonosító játékot. – Kihez van szerencsém?

– Pillanatnyilag legyen a nevem Margie. De más neveket is használok.

Ez mulattatta Lacyt, csaknem felnevetett. – Jó, hát legalább ezzel nem húzzuk az időt. Többnyire beletelik egy kis időmbe, amíg túljutok az álneveken.

Mindennapos volt, hogy az ügyfelek nem mondták meg az igazi nevüket. Ha valaki sérelmezte egy bíró viselkedését, óvatoskodott, hezitált, és csak nagy sokára fedte fel a kilétét. Csaknem mindenki tartott a hatalmasok arroganciájától.

– Ha gondolja, itt az irodámban bizalmasan beszélhetünk.

– Nem, azt nem! – csattant fel a nő, már maga a gondolat is megrémítette. – Azt nem lehet. Ismeri a szomszédban a Siler Irodaházat?

– Persze – mondta Lacy, és ahogy felállt, az ablakon át már látta is a Silert. Tallahassee belvárosában sok ilyen jellegtelen kormányzati épület volt.

– A földszinten van egy kávézó – mondta Margie. – Találkozhatnánk ott?

– Gondolom, nincs akadálya. Mikor?

– Most. Én már a második lattémat iszom.

– Lassítsunk kicsit. Adjon pár percet. Meg fog ismerni?

– Igen. Fent van a fényképe a cég weboldalán. Hátul vagyok, balra.

Lacy irodája valóban alkalmas volt bizalmas beszélgetésre. A tőle balra lévő szoba üresen állt, egy kollégája nemrég állt fel, keresett magának egy nagyobb kormányügynökséget. A szemközti irodát hevenyészett raktárhelyiséggé alakították át. A titkárságra menet benézett Darren Trope-hoz. A férfi alig két éve volt náluk, de már új munkahelyet keresett.

Darren szöszmötölt valamivel. – Sok a munkád? – kérdezte Lacy.

– Nem igazán. – Nem számított, volt-e valami érdekes vagy érdektelen tennivalója, ha Lacynek szüksége volt valamire, Darren azonnal ugrott.

– Kérnék egy szívességet. Átugrom a Silerbe, találkozom valami ismeretlen nővel, aki épp az imént tudatta velem, hogy álnevet használ.

– Remek! Imádom a regényes kalandokat. Biztos jobb, mint itt ülni, és olvasgatni egy bíróról, aki trágár megjegyzésekkel traktált egy tanút.

– Mennyire trágár?

– Hát, eléggé szemléletes.

– Fotó, videó?

– Egyelőre nincs.

– Majd szólj, ha lesz. Szóval, átjönnél utánam úgy egy negyedóra múlva? Jó lenne, ha csinálnál pár képet.

– Persze, semmi gond. Nincs semmi ötleted, hogy ki lehet?

– Egyelőre semmi.

Lacy kiment az épületből, szép kényelmesen járt egyet a környéken, élvezte kicsit a hűvös, friss levegőt, aztán belépett a Siler Irodaház előcsarnokába. Már majdnem négy óra volt, a kávézó szinte üresen kongott, Margie ott ült hátul balra egy kicsi asztalkánál. Egy gyors mozdulattal, kapkodva intett, mintha attól tartana, hogy észreveszi valaki. Lacy elmosolyodott, és elindult a nő felé.

Afroamerikai, a negyvenes évei közepén, értelmiségi, kellemes megjelenésű, nadrág, magas sarkú cipő. Csinosabban öltözött fel, mint Lacy, bár manapság bárki bárhogyan öltözhetett a BFT-nél. A régi főnök elvárta az eleganciát, és utálta a farmert, de két éve nyugdíjba ment, és vele mentek az elvárásai is.

A pincérnő mindkét könyökével a pultot támasztotta, kezében rózsaszín telefonját dajkálgatta. Láthatóan nem tudott betelni vele. Nem nézett fel, eszébe se jutott, hogy köszöntse a vendéget, de Lacynek se hiányzott, hogy ledöntsön még egy kávét. Úgyhogy ez így rendben is volt.

Anélkül, hogy felállt volna, Margie előrenyújtotta a kezét. – Nagyon örülök. Kér kávét?

Lacy elmosolyodott, kezet fogott Margie-val, és szemben vele leült. – Köszönöm, nem. Akkor tehát Margie?

– Pillanatnyilag.

– Értem. Lacy Stoltz. De akkor legyen csak Lacy. Ez kicsit nehezen indul, nem? Miért használ álnevet?

– Órákba telne elmondani, és aligha szeretné hallani.

– Akkor miért is vagyunk itt?

– Fogalma sincs, micsoda gyötrelmes traumában élek. Nehezen szántam rá magam, hogy felhívjam. Tiszta roncs vagyok.

Ehhez képest egész jól nézett ki, bár egy kicsit valóban idegesnek tűnt. Talán a második lattétól. Szép szeme ide-oda villant nagy, bíborszín keretű szemüvege mögött. A lencsékre valószínűleg nincs is szüksége, a szemüveg sokkal inkább díszlet, a finom álca része.

– Nem tudom, mit mondhatnék – szólalt meg Lacy. – Mi lenne, ha belekezdene, akkor talán jutunk valahova.

– Olvastam magáról. – Lenyúlt, és egy gyors mozdulattal kivett egy mappát a hátizsákjából. – Az indián kaszinóügy, nem is olyan rég. Elkapta a sápot szedő bírónőt, le is csukatta. Egy újságíró az amerikai jogtörténelem legnagyobb vesztegetési botrányaként jellemezte az esetet. – A mappa öt centi vastag volt, és azt a benyomást keltette, hogy kifogástalan rend van benne.

Lacy a „jogtörténelem” szóra amúgy is felfigyelt. Laikusok nem szoktak ilyen szavakat használni.

– Elég komoly ügy volt, valóban – szerénykedett Lacy.

– Komoly? – mosolygott nagyot Margie. – Felszámolt egy bűnszervezetet, elkapta a csalárd bírónőt, és egy rakás embert rács mögé juttatott. Még ma is ott vannak, gondolom.

– Igen, de azért messze nem egyedül csináltam. Sokat tett az FBI is. Bonyolult ügy volt, több gyilkosságot is elkövettek.

– Meghalt a kollégája is, Hugo Hatch.

– Sajnos Hugo is meghalt, igen. De miért gyűjt anyagot rólam?

Összekulcsolt két kezét Margie a még zárt mappára helyezte, a két mutatóujja alig láthatóan remegett. A bejárat felé tekintett, és még egyszer körbenézett, bár a találkozásuk óta senki nem jött be. Nem volt semmi mozgás, még a pincérnő sem moccant, mélyen elmerült a mobilja felhőjében. Margie a szívószálon át kortyolt egyet, de ez a második csésze kávéja szinte még tele volt. A „trauma” szót használta, és azt mondta magáról, hogy tiszta roncs. Lacy rádöbbent, hogy a nő meg van rémülve.

– Ó, azért anyaggyűjtésnek nem nevezném – mondta Margie. – Csak leszedtem az internetről néhány dolgot. Tudja, ma már szinte mindenhez hozzá lehet férni.

Lacy elmosolyodott, és megpróbálta megőrizni a türelmét. – Nem tudom, hogy mindezzel mire akar kilyukadni.

– Az a munkája, hogy olyan bírók ellen folytat vizsgálatot, akikre valamilyen panasz érkezett, jól tudom?

– Így van.

– És mennyi ideje is végzi ezt a munkát?

– Már ne haragudjon, de mi köze ennek bármihez?

– Kérem, legyen szíves.

– Tizenkét éve. – Mintha ezzel a számmal beismerte volna a vereséget. Olyan hosszú idő.

– És általában hogyan szokott belekapcsolódni egy ügybe? – kérdezte Margie, és kissé előredöntötte a vállát.

Lacy mély levegőt vett, igyekezett türelemre inteni magát. Az őt felkereső panaszosok többnyire zavartan viselkednek. Elmosolyodott. – Hát, a jellemző az, hogy aki panaszt kíván tenni egy bíróra, felveszi velünk a kapcsolatot, és megbeszélünk egy találkozót. Ha úgy tűnik, hogy érdemleges a panasz, akkor a sértett hivatalosan, írásban beadja a panaszát, és ilyenkor nekünk negyvenöt napunk van arra, hogy kivizsgáljuk az ügyet. Ebben a másfél hónapban a beadványt bizalmasan kezeljük. Ez az értékelési szakasz. Tíz esetből kilencszer ennél tovább nem is jut az ügy, és a panaszt elvetjük. Ha azonban felmerül a gyanú, hogy a keresetben lehet némi igazság, értesítjük az érintett bírót, akinek harminc napja van a reagálásra. Ilyenkor persze már ügyvédet szoktak fogadni. Mi vizsgálódunk, meghallgatásokat tartunk, tanúkat idézünk be, ilyesmi.

Miközben Lacy magyarázott, Darren besétált, felzavarta méla ábrándozásából a pincérnőt, kért egy koffeinmentes kávét, és tudomást sem véve a két nőről a kávézó túlsó felében helyet foglalt egy asztalnál, kinyitotta a laptopját, és belefogott valamibe, ami rendkívül fontos munkának tűnt. A laptopja kameráját észrevétlenül Lacy háta és Margie arca felé irányította, az élesebb kép érdekében rájuk közelített, és bekapcsolta a felvevőt. A videón kívül néhány állóképet is készített.

Margie semmi jelét nem mutatta, hogy észrevette volna. Figyelmesen követte, mit mond Lacy.

– Mennyire gyakori, hogy egy bírót elmozdítanak a hivatalából?

Ez már megint miért fontos? – Szerencsére nem gyakori. Ezer bíró fölött gyakoroljuk az ellenőrzési jogot, és a többségük becsületes, szorgalmas szakember. A panaszok többsége valójában nem különösebben jelentős. Elégedetlen felperesek, akik nem kapták meg, amiért bíróságra vitték az ügyüket. Egy sereg válási ügy. Egy csomó ügyvéd, aki elvesztette a perét. Elég sok munkánk van, de az esetek nagy százalékában elsimítjuk a konfliktusokat.

A szavaiból úgy tetszett, hogy unalmas a munkája, és tizenkét év után valójában így is érezte.

Margie gondosan figyelt Lacy szavaira, ujjaival önkéntelenül dobolt a mappán. Vett egy mély levegőt. – Aki panaszt ad be – kérdezte –, csak névvel teheti?

Lacy gondolkodott egy pillanatig. – Végeredményben igen – mondta aztán. – Nagyon ritka, hogy a panaszos névtelenségben marad.

– Miért?

– Mert többnyire ő az, aki ismeri az üggyel kapcsolatos tényeket, és tanúskodnia kell a bíró ellen. Igen nehéz úgy megszorongatni egy bírót, hogy akivel szemben gondatlanul járt el, nem meri vállalni az állításait. Ön is fél?

Már maga a kérdés megrémítette Margie-t. – Igen, fogalmazhatunk így – ismerte el.

Lacy elkomorult, kezdte untatni a dolog. – Nézze, ideje volna a lényegre térni. Milyen súlyos az ügy, amiről beszél?

Margie összegörnyedt, és becsukta a szemét. Nehezen mondta ki. – Gyilkosság.

Aztán rögtön felkapta a fejét, és szétnézett, hallhatta-e valaki. Lacyn kívül senki nem volt elég közel ahhoz, hogy akár csak egy szót is hallhatott volna, de ő is erős kétkedéssel fogadta Margie állítását. Megedzették az évek. Ismét türelemre kellett intenie magát. Amikor újra Margie-ra nézett, könnyeket látott a szemében.

Lacy kicsit közelebb hajolt. – Azt akarja mondani – kérdezte halkan –, hogy egy hivatalban lévő bíró gyilkosságot követett el?

Margie beharapta az ajkát, és megrázta a fejét. – Biztosan tudom.

– Megkérdezhetem, hogy honnan van tudomása róla?

– Az apám volt az egyik áldozat.

Lacy igyekezett feldolgozni, amit hallott, és maga is körülnézett. – Az egyik? Miért? Többen is voltak?

– Igen. Úgy hiszem, az apám volt a második. A sorrend nem biztos, de a bíró bizonyosan bűnös.

– Hm. Érdekes.

– Ez enyhe kifejezés. Hány panasz érkezett olyan bíróra, aki gyilkolt?

– Ugyan már. Egy sem.

– Pontosan. Az Egyesült Államok történetében hány olyan bíróról tudunk, akit azért ítéltek el, mert hivatali évei alatt embert ölt?

– Én egyről sem hallottam.

– Hát persze. Mert soha nem történt ilyen. A szám nulla. Úgyhogy ne akarja elintézni a dolgot azzal, hogy „érdekes”.

– Nem akartam megbántani.

Mindeközben Darren végzett a fontos munkájával, és elment. Egyik nő sem kommentálta a távozását.

– Nem vettem annak – mondta Margie. – Itt, ebben a kávézóban most nem mondanék többet. De sok dolgot szeretnék megosztani önnel, és csakis önnel. De nem itt.

Lacy már elég sok háborodottal találkozott, akik doboznyi dokumentumot szedtek össze arról, hogy valami tetű bíró a végtelenségig korrupt. De aztán alig pár percnyi személyes beszélgetés után szinte mindig arra jutott, hogy a panaszt nyilvánvalóan el kell süllyesztenie a fiók mélyére. Az évek során megtanulta kiismerni az embereket, és az útjába kerülő futóbolondok kiszűrése nem jelentett komoly problémát.

Margie – vagy hívják akárhogy – azonban nem volt sem háborodott, sem futóbolond, még csak zavarodott sem. Valami nagyon súlyos ügy foglalkoztatja, és nagyon meg van rémülve.

– Értem – mondta Lacy. – Mi legyen a következő lépés?

– Mi legyen?

– Nézze, ön keresett meg. El akarja mondani, hogy miért, vagy nem? Nincs kedvem játszadozni, és időm sincs arra, hogy egy panaszosból harapófogóval húzzam ki, miért akar panaszt tenni egy bíró ellen. Egyébként is túl sok időt fecsérelek arra, hogy rávegyem az embereket, nyögjék már ki, hogy mit szeretnének. Úgy havonta egyszer megesik, hogy zsákutcába jutok. Beszél végre, vagy nem?

Margie ismét elsírta magát, törölgette az arcát. Lacy a lehető legnagyobb együttérzéssel figyelte, de fogytán volt a türelme, és bármelyik percben kész volt felpattanni. Akkor aztán vissza se néz.

Mindazonáltal izgatta ez a gyilkosság. A BFT monoton mókuskereke nemigen kínált neki többet boldogtalan emberek kicsinyes panaszainál. Ebben a szürke taposómalomban egy hivatalban lévő bíró által elkövetett gyilkosság példátlan lenne, valójában teljességgel hihetetlen.

– Kivettem egy szobát a Ramadában, az East Gainesen – mondta végül Margie. – Amikor végzett a napi munkájával, ott találkozhatnánk. De egyedül kell jönnie.

Mint aki számított erre, Lacy bólintott. – Értem, de nekem kötelező érvényű óvintézkedéseket kell tennem. A belső szabályrendszerünk tiltja, hogy egy új ügyféllel egyedül és az irodán kívül találkozzam. Magammal kell vinnem egy másik vizsgálóbiztost, az egyik kollégámat.

– Mint például azt a Mr. Trope-ot? – kérdezte Margie, és Darren immár üres széke felé biccentett.

Lacy lassan megfordult, hogy lássa, Margie mi a bánatról beszél, és megpróbálta sebesen kikattogni, miképpen is válaszolhatna.

– A weboldaluk, tudja? – folytatta Margie. – Minden kollégájuk ott mosolyog rajta. – A táskájából előhalászott egy szép nagy színes fényképet saját magáról, és átcsúsztatta az asztalon. – Fogadja szeretettel. Sokkal jobb minőségű, mint amit az imént Mr. Trope lopott rólam.

– Miről beszél?

– Azóta már biztos végigfuttatta rajta az arcfelismerő szoftverüket, és nem talált semmit. Senki adatbankjában nem szerepelek.

– Miről beszél?? – Margie-nak nagyon is igaza volt, de Lacy meg volt kavarodva, és nem akarta elismerni, amit Margie állított.

– Ó, tudja azt maga jól. Egyedül kell jönnie, különben soha többé nem találkozunk. Az irodájukban maga a legtapasztaltabb vizsgálóbiztos, és pillanatnyilag a főnökének csak ideiglenes a megbízatása. Valószínűleg azt tesz, amit akar.

– Bárcsak ilyen könnyű lenne.

– Kezelje egy kissé lazábban. Találkozunk a bárban, és ha minden jól alakul, felmegyünk a szobámba, ahol aztán szép nyugodtan elbeszélgethetünk.

– Nem mehetek a szobájába. Tiltja az eljárásrend. Ha már írásos panaszt tett, és ha ezután szükségesnek látszik a személyes találkozó, lehet róla szó. Valakinek tudnia kell, hogy hol vagyok, legalábbis kezdetben.

– Jó, legyen. Hánykor?

– A hat megfelel?

– A jobb hátsó sarokban leszek, egyedül, miként maga is. És nem lesz rejtett mikrofon vagy titkos kamera, és nem lesz ott a kollégája sem, aki úgy tesz, mintha kávézna, de közben felvételt készít. És adja át üdvözletemet Darrennek. Egyszer talán majd személyesen is megismerhetem. Rendben?

– Rendben.

– Jó. Akkor most elengedem.

Miközben Lacy a sarkon túl visszasétált az irodájába, akárhogy is tűnődött, nem jutott eszébe semmi olyan korábbi alkalom, amikor az első megbeszélésen ilyen komoly tockost kapott volna.

Odacsúsztatta a színes fényképet Darren elé. – Szép munka. Jól lebőgtünk. Tudja a nevünket, a beosztásunkat, lényegében minden fontosat. Ideadta ezt a fényképet, hogy legyen minőségibb képünk, mint amiket a laptopoddal csináltál.

Darren kézbe vette a fényképet. – Mit mondjak, igaza van.

– Bármi ötlet, hogy ki lehet ez a nő?

– Passz. Egyik adattárunkban sincs rögzítve. Ami persze nem jelent sokat, mint tudod.

– Annyit azért jelent, hogy az elmúlt hat évben nem tartóztatták le Floridában. Át tudod futtatni az FBI nyilvántartásán?

– Valószínűleg nem. Kérnek valami indokot, mivel azonban semmit nem tudunk róla, ez nem járható út. Feltehetek egy alapvető kérdést?

– Ki vele.

– A BFT nyomozati szerv, igaz?

– Elvileg.

– Akkor hogy létezik, hogy a fényképünk meg az életrajzunk kint van a hülye honlapunkon?

– Ezt a főnöktől kérdezd.

– De hát nincs is főnökünk. Egy karrierista papírtologatónk van, aki mire kettőt pislogunk, már nem is lesz itt.

– Lehetséges. Figyelj, Darren, ezt már százszor megbeszéltük. A legkevésbé sincs ínyemre, hogy ott virítunk a BFT honlapján. Ezért sem cserélem le a fényképemet már öt éve. Meg aztán így továbbra is harmincnégynek nézek ki.

– Én inkább harmincegyet mondanék. De én elfogult vagyok.

– Kösz.

– Bár szerintem semmi különös kárunk nem származik belőle. Végül is nem gyilkosokat vagy drogkereskedőket hajszolunk.

– Persze.

– De akkor ennek a nőnek végül is mi a hasfájása?

– Még nem tudom. Kösz a segítséget!

– Ja. Sokat ért.

2.

A Ramada előcsarnoka a szálloda magasra ívelő üvegátriumának egyik nagy beszögellését foglalta el. Hatra már zsúfolásig megtelt a krómdíszítésű bár jól öltözött lobbistákkal, akik az ügynökségek vonzó titkárnőit stírölték. A legtöbb asztal már foglalt volt. A floridai törvényhozás ötsaroknyira ülésezett az állami parlamentben, és a belváros összes lazulós helyén sok-sok fontos ember politizált, pénzre vagy szexre vadászott.

Amikor Lacy benyitott, a férfiak alaposan megbámulták, de ő szép nyugodtan hátrasétált, és a jobb sarokban meg is találta az egyedül üldögélő Margie-t, aki előtt csak egy pohár víz volt az asztalon. – Köszönöm, hogy eljött – mondta, miközben Lacy helyet foglalt.

– Nincs mit. Ismeri a helyet?

– Nem. Most vagyok itt először. Úgy látom, igencsak felkapott.

– Igen, de csak ebben az időszakban. Mihelyt vége ennek a rumlinak, elcsendesül a város.

– Rumli?

– A parlamenti ülésszak. Januártól márciusig. Alkoholt elzárni, nőket, gyerekeket elrejteni. Tudja, hogy van ez.

– Sajnálom, nem tudtam.

– Nyilván nem itt lakik.

– Nem.

Egy hajszolt pincérnő futtában megállt mellettük, megkérdezte, mit kérnek, és közben felhúzott szemöldökkel jól megnézte a pohár vizet. Nyilvánvaló volt az üzenet: Hé, lányok, ez itt nem a vasárnapi matiné, ha nem isztok valami rendeset, másnak is odaadhatom az asztalt.

– Egy pohár szürkebarátot, legyen szíves – mondta Lacy.

– Nekem is ugyanazt – intett Margie, és a pincérnő már ott sem volt.

Lacy körülnézett a teremben, vajon illetéktelenek meghallhatják-e, amiről majd beszélgetnek. Esély se volt rá. Az asztalok tisztes távolban voltak egymástól, a bárból áradó szüntelen lárma pedig minden más hangot elnyomott.

– Jó, tehát nem itt él – mondta Lacy –, és az igazi nevét sem tudom. Elég lassú kezdés, de szokott ez így lenni. Ugyanakkor azt hiszem, mondtam már, hogy egy csomó időt elpocsékolok olyanokra, akik felkeresnek, de aztán, amikor sor kerülhetne rá, egy értelmes szót sem lehet kiszedni belőlük.

– Elsőnek mit szeretne tudni?

– Mi lenne, ha megmondaná a nevét?

– Annak nincs akadálya.

– Remek.

– De tudni szeretném, mit csinál a nevemmel. Nyit egy aktát? Esetleg digitális fájlt? Ha digitálisat, hova menti el? Ki másnak lesz még hozzáférése?

Lacy nyelt egy nagyot, és a nő szemébe nézett. Margie nem állhatta a tekintetét, félrenézett.

– Maga ideges – mondta Lacy –, és úgy viselkedik, mintha követné valaki.

– Nem, nem követnek, Lacy, de mindennek nyoma marad.

– Olyan nyom, amit valaki követhet. Értem. Ez a valaki az a bíró, akit gyilkossággal gyanúsít? Segítsen, Margie. Adjon valami konkrétumot.

– Mindennek nyoma marad.

– Ezt már mondta.

Odaviharzott a pincérnő, és épp csak annyi ideig állt az asztalnál, amíg le nem tett két pohár bort meg egy tálka majszolni való mogyorót.

Margie mintha észre sem vette volna a bort, de Lacy kortyolt egyet. – Hát, jól megrekedtünk a nevénél. Felírom valahova, de egyelőre nem teszem fel a hálózatunkra. Így jó lesz?

Margie bólintott, és hirtelen más ember lett. – Jeri Crosby, negyvenhat éves, Mobile-ban politológiát tanítok a Dél-alabamai Egyetemen. Volt egy házasságom, elváltam, van egy lányom.

– Köszönöm. Ha jól értem tehát, úgy gondolja, hogy egy hivatalban lévő bíró megölte az édesapját. Így van?

– Igen, egy floridai bíró.

– Ez úgy nagyjából ezerre szűkíti a lehetséges elkövetők számát.

– Táblabíró, huszonkettedik kerület.

– Pompás. Akkor már csak durván negyven ember jöhet szóba. Mikor mondja meg, hogy ki a gyanúsítottja?

– Hamarosan. Tényleg. Lassíthatnánk egy kicsit? Egyelőre a legapróbb dolgok is felzaklatnak.

– Még hozzá se nyúlt a borhoz. Az talán segít.

Jeri ivott egy kortyot, majd vett egy mély levegőt. – Azt hiszem, maga úgy nagyjából negyvenéves lehet, ugye?

– Mindjárt. Harminckilenc. Nemsokára negyven leszek, valóban. Traumatikus élmény?

– Hát, mondhatni. De az élet megy tovább. Tehát huszonkét évvel ezelőtt még középiskolás volt, igaz?

– Persze. Miért fontos ez?

– Mindjárt, Lacy. Türelem. Hadd mondjam végig. Hamarosan kiderül, miért kérdezem. Vagyis még fiatal lány volt, és vélhetőleg nem hallott a gulfporti jogi egyetem egyik nyugalmazott tanárának a meggyilkolásáról.

– Nem, soha. Az édesapja?

– Igen.

– Részvétem.

– Köszönöm. Apám csaknem harminc évig tanított a gulfporti Stetson Jogi Egyetemen itt, Floridában, tampai régió.

– Az egyetemről hallottam már.

– Amikor betöltötte a hatvanat, családi okok miatt nyugdíjba ment, és visszaköltözött dél-karolinai szülővárosába. Készítettem apámról egy vaskos dossziét, amit majd oda fogok adni, ha eljön az ideje. Nagyszerű ember volt. Mondanom sem kell, mennyire megrendítette a családunkat a halála. Valójában én máig nem tértem magamhoz. Fiatalon elveszíteni egy szülőt önmagában is szörnyű, de ha gyilkosság történt, egy máig felderítetlen gyilkosság, akkor az feldolgozhatatlan. Huszonkét év eltelt, de azóta sem történt érdemi előrelépés, a rendőrség gyakorlatilag már feladta. Amint rájöttem, hogy nem jutnak semmire, megfogadtam, hogy minden lehetőt megteszek, és én magam próbálom megtalálni a gyilkost.

– Feladta a rendőrség?

Jeri ivott egy korty bort. – Ahogy múlt az idő, igen. Az aktát még nem zárták le, néha beszélek is velük. Tesztelem őket, tudja? Hátha. A körülményekhez képest minden tőlük telhetőt megtettek, de ez a gyilkosság maga volt a tökéletes gyilkosság. Bár persze mindegyik az.

Lacy ivott egy kicsit. – Tökéletes gyilkosság?

– Igen. Nincsenek tanúk, a helyszíni szemle teljesen eredménytelen. Nincs semmi olyan nyom, ami elvezethetne a gyilkoshoz. Nincs nyilvánvaló indíték sem.

Lacy csaknem megkérdezte: És akkor tőlem most mit vár?

De inkább ivott még egy kortyot, és megpróbált lavírozni. – A Bírák Fegyelmi Tanácsa aligha rendelkezik olyan eszközökkel, hogy egy ilyen régi, dél-karolinai gyilkossági esettel foglalkozzon.

– Nem is ezt kérem. Az önök jogi illetékessége olyan floridai bírók esetében érvényesíthető, akik valami elfogadhatatlant tettek. Jól gondolom?

– Igen.

– És ez a gyilkosságot is magában foglalja?

– Vélhetőleg igen, de soha nem volt ilyen ügyünk. Az ilyen súlyos dolgokat az állami rendőrség meg talán az FBI intézi.

– A rendőrség megpróbálta. Az FBI-t viszont két ok miatt sem érdekli. Az egyik, hogy az ügynek nincs szövetségi vonzata. A másik, hogy semmi olyan bizonyíték nincs, ami a gyilkosságokat összekapcsolná, így aztán az FBI nem is tud róla. Azt hiszem, rajtam kívül senki nem tudja, hogy itt egy potenciális sorozatgyilkossal állunk szemben.

– És az FBI-t értesítette?

– Persze. Évekkel ezelőtt. Az áldozat családtagjaiként kétségbeesetten próbáltunk segítséget kapni. Nem jutottunk sehova.

Lacy ismét kortyolt egyet. – Jó, hát most már elég ideges vagyok, úgyhogy vegyük át szép sorjában az egészet. Úgy gondolja tehát, hogy egy hivatalban lévő bíró huszonkét évvel ezelőtt megölte az édesapját. Ez a bíró már akkor is hivatalban volt, amikor a gyilkosság történt?

– Nem. 2004-ben választották meg.

Lacy elgondolkozott, körülnézett. Egy lobbistának tűnő pasas, aki a szomszéd asztalnál ült, olyan arcpirítóan fixírozta, ami a parlament környékén egyáltalán nem volt szokatlan. Lacy addig meredt rá, amíg a férfi félrenézett, aztán közelebb hajolt Jerihez. – Jobban érezném magam, ha valahol másutt folytatnánk. Túlságosan zsúfolt ez a hely.

– Egy szinttel feljebb van egy kis tárgyalóm – mondta Jeri. – Ígérem, biztonságos. Ha megpróbálnék erőszakoskodni magával, elkezd sikoltozni, és elhúzza a csíkot.

– Nyilván jó lesz, persze.

Jeri rendezte a számlát, kimentek a bárból és az átriumból, aztán fel a mozgólépcsőn a félemeleti üzleti szintre, ahol Jeri kinyitotta a sok kis tárgyaló egyikét. Az asztalon számos dosszié feküdt egymáson.

Leültek az asztal két szemközti oldalára, a dossziék középen, épp karnyújtásnyira tőlük. Más egyéb nem volt az asztalon, sem laptop, sem jogi feljegyzések. A mobiltelefonjuk is még a retiküljükben volt. Jeri láthatóan fesztelenebb volt, mint a bárban, és rögtön hozzá is kezdett. – Jó, hát vágjunk bele. Nem írhat le semmit, egyelőre legalábbis. Az apám, Bryan Burke 1990-ben ment nyugdíjba a Stetsonról. Csaknem harminc évig tanított azon az egyetemen, valóságos legenda volt, imádták a tanítványai. Anyámmal úgy határoztak, hogy visszaköltöznek abba a dél-karolinai kisvárosba, Gaffney-be, ahol felnőttek. Sok rokonuk élt azon a környéken, a nagyszüleimtől még valami kis földet is örököltek. Felépítettek egy gyönyörű kis házat az erdőben, csodás kertjük is volt. Az anyai nagyanyám is velük élt, gondját viselték. Szóval, mindent egybevéve, kellemes nyugdíjas évekre számíthattak. Biztos anyagi háttérrel rendelkeztek, makkegészségesek voltak, a helyi templomi közösségbe jártak. Apám sokat olvasott, jogi szaklapokba írt cikkeket, összejárt a régi cimboráival, és új barátokra is szert tett. Aztán meggyilkolták.

Előrenyúlt, és elvett egy kék dossziét. Jó két centi vastag volt, mint a többi is. Átcsúsztatta az asztalon. – Cikkgyűjtemény az apámról, a karrierjéről, az életéről és a haláláról. Van olyan, amit innen-onnan én ástam elő, van, amit az internetről szedtem le, de egyiket sem tárolják semmilyen szerveren.

Lacy nem nyúlt a dossziéért.

– Ha kinyitja a sárga címkénél – folytatta Jeri –, talál egy fotót az apámról. A helyszínelők készítették a gyilkosság után nem sokkal. Én már nagyon sokszor láttam, most nem szeretném újra. Nézze csak meg.

Lacy a címkéhez lapozott, és a homlokát ráncolva megnézte a felnagyított színes fotót. Az elhunyt a gazos aljnövényzetben feküdt, nyaka körül rövid, szorosan meghúzott kötél, amely belevágott a nyakába. Nejlonkötélnek tűnt, a színe kék, rajta rászáradt vérfoltok. Hátul, a tarkó alatt vaskos rögzítő csomó.

Lacy összecsukta a dossziét. – Őszintén sajnálom – suttogta.

– Milyen furcsa. Huszonkét év elteltével az ember megtanulja, hogyan élhet együtt a fájdalommal. Bezárja egy dobozba, ahol – ha nem háborgatjuk – ott is marad. De elég egy pillanatnyi elgyengülés, és az emlékek máris feltolulnak. Most jól vagyok, Lacy, igazán jól, mert beszélhetek róla, és végre történik valami. El nem tudja képzelni, hány órát győzködtem magam, hogy felkeressem magát. Nehéz ez. Rémisztő.

– Beszélhetnénk talán most már a bűntényről.

– Igen, persze – sóhajtott Jeri, és vett egy mély levegőt. – Apám szeretett nagyokat sétálni a házuk mögötti erdőben. Néha anyám is vele ment, de nem sokszor, mert gyakran kínozták az ízületei. 1992 egy szép tavaszi reggelén apám elköszönt tőle, felkapta a sétabotját, és indult az erdei ösvényhez. A boncolás fulladást állapított meg, de apámnak súlyos fejsebe is volt. Nem volt nehéz kitalálni, hogy találkozhatott valakivel, aki előbb valamivel a fejére sújtott, amitől elájulhatott, de a halált végül a nejlonkötél okozta. Levonszolták az ösvényről egy árokba, ott bukkantak rá aznap késő délután. A helyszínen semmi értelmezhető nyomot nem találtak, nem volt ott a súlyos tárgy, amivel leütötték, a száraz talajon egyetlen cipőnyomot sem tudtak azonosítani. Küzdelemre semmi jel nem utalt, egyetlen hajszál, egyetlen szövetszál sem került elő. Semmi, az égvilágon semmi. A kriminalisztikai laborban alaposan megvizsgálták a kötelet, de nem jutottak semmire. A dossziéban ott van, hogy milyen volt. A ház ugyan nem volt messze a várostól, de azért valamelyest mégiscsak elkülönült tőle, és egyetlenegy tanút sem sikerült találni. Senki nem látott semmi szokatlant, senki nem figyelt fel olyan autóra, amelynek a rendszáma nem dél-karolinai. Nem ólálkodtak a környéken ismeretlen idegenek. Arrafelé rengeteg olyan hely van, ahol le lehet parkolni, el lehet rejtőzni, aztán nyomtalanul eltűnni. Huszonkét év alatt semmi nem került elő, Lacy. Semmi. Erre mondják, hogy döglött akta. Kénytelenek voltunk elfogadni a keserű tényt, hogy az ügyet soha nem fogják megoldani.

– Voltunk?

– Igen, de hát azért ez leginkább mégiscsak egyszemélyes történet. Apám után két évvel anyám is meghalt. Soha nem tudta feldolgozni a történteket, az idegei felmondták a szolgálatot. Van egy bátyám, Kaliforniában él, néhány évig igyekezett tartani bennem a lelket, de aztán belefáradt, elege lett abból, hogy a rendőrség semmit nem tud felmutatni. Néha felhívjuk egymást, de apu már nemigen kerül szóba. Magamra maradtam, Lacy. Nagyon egyedül vagyok.

– Ez rettenetes, Jeri. De azért a gyilkosság dél-karolinai helyszíne és egy floridai bíróság között nagyon nagy a távolság. Mi a kapcsolat?

– Nem sok, valóban. Leginkább csak spekuláció.

– Ha mindössze spekuláció lenne, nem ülnénk most itt. Mi lehet az indíték?

– Az indíték, igen, ez az, ami azonosítható.

– Megosztaná velem?

– Kis türelmet, Lacy. Elképzelni sem tudja a helyzetemet. Itt ülök magával, és mindenfajta bizonyíték nélkül vádolok valakit.

– Pillanatnyilag még nem vádol senkit, Jeri. De van egy gyanúsítottja, máskülönben nem volna itt. Megmondja a nevét, és én nem adom tovább senkinek. Addig semmiképpen, amíg nem hatalmaz fel rá. Világos?

– Igen.

– Na, akkor térjünk vissza az indítékhoz.

– Ez a kezdetektől fogva kínzó kérdés. Senkit nem találtam apám életében, aki ne szerette volna. Egyetemi tanár volt, szép fizetéssel, és gondosan takarékoskodott. Soha nem ment bele kétes üzletekbe vagy befektetésekbe. Semmi ilyesmi. Ki nem állhatta az ingatlanfejlesztőket, a spekulánsokat. Volt néhány olyan kollégája, a jogon tanítottak ők is, akik nem kevés pénzt vesztettek a tőzsdén, befektetéseken, más effélén, és nem nagyon sajnálta őket. Nem voltak üzleti érdekeltségei vagy vállalkozásai, semmi olyasmi, ami konfliktusokat szül és ellenségeket szerez az embernek. Gyűlölte az adósságot, minden számláját mindig pontosan fizette. Hűséges volt a feleségéhez és a családjához, már persze amennyire én ezt tudhatom. Ha az ember ismerte Bryan Burke-öt, elképzelhetetlennek tartotta még csak a gondolatát is, hogy megcsalja a feleségét. Az egyetemen rendesen bántak vele, a hallgatói pedig rajongtak érte. A harminc év alatt négyszer is Kiváló Professzornak választották. Rendszeresen visszautasította a dékáni előléptetést, mert a tanítást tartotta a legnemesebb hivatásnak, és a tanteremben akart lenni. Ne értsen félre, Lacy, nem volt tökéletes, de irgalmatlanul közel járt hozzá.

– Bárcsak ismerhettem volna.

– Elbűvölő, drága ember volt. Nem tudok senki ellenségéről. Nem volt rablás, mert a pénztárcája a házban volt, és a testéről vagy a ruházatáról sem hiányzott semmi. Baleset bizonyosan nem lehetett. A rendőrség tehát kezdettől sötétben tapogatózott.

– De.

– De. De azért van itt valami. Vakmerő állítás, de ez minden, amim van. Szomjas vagyok. Maga nem?

Lacy megrázta a fejét. Jeri a pohárszékhez ment, egy kancsóból jeges vizet töltött magának, aztán visszaült az asztalhoz. Vett egy mély levegőt, és folytatta. – Amint mondtam, apám nagyon szerette a tantermi munkát. Imádott előadni. Számára ez egyfajta előadás volt, és a színpadon ő volt az egyetlen színész. Szerette irányítani a környezetét, és különösen a diákjait szerette kézben tartani. Van az első emeleten egy terem, évtizedeken át az volt az ő birodalma. El is helyeztek ott egy emléktáblát a tiszteletére. Ez egy kisebbfajta előadóterem, félkörben nyolcvanan tudtak leülni, és minden előadása telt házzal ment. Alkotmányjogi előadásai magával ragadóak, nemegyszer humorosak voltak, de komoly felkészültség kellett a befogadásukhoz. Elképesztő humorérzéke volt. Minden hallgató Burke professzor úr előadásaira akart bejutni – a dr. Burke megszólítást nagyon rühellte. Sokan nem tudták felvenni a kurzusait, de még anélkül is végigülték az előadásait, hogy kreditpontokat kaptak volna érte. Gyakran előfordult, hogy tanárkollégák, tanszékvezetők, egykori hallgatók is bezsúfolódtak a terembe, nemegyszer összecsukható széket hoztak magukkal, és valahol helyet szorítottak maguknak. Még az egyetem szintén jogász végzettségű rektora is sokszor meghallgatta az előadását. Képben van, ugye?

– Igen, csak épp nem tudom elképzelni. Én csak rémülettel tudok visszagondolni az egyetemi alkotmányjogi óráimra.

– Ez az általános, persze. Az a nyolcvan szerencsés első éves hallgató, aki bejutott az előadására, pontosan tudta, hogy apám nagyon kemény is tudott lenni. Elvárta tőlük, hogy felkészültek legyenek, és hogy tisztességesen ki tudják fejezni magukat.

Ahogy az édesapjára gondolt, a szeme ismét bepárásodott. Lacy elmosolyodott, bátorítóan bólintott, megpróbálta megnyugtatni.

– Apa nagyon szeretett előadni, és különösen szerette a szókratészi tanítási módszert, amikor is találomra felhívott egy hallgatót, és megkérte, hogy a többiek előtt röviden foglaljon össze egy esetet. Ha a diák elvétett valamit, vagy nem tudott ügyesen érvelni, akkor a beszélgetés gyakran vitába torkollott. Az évek során számos korábbi tanítványával beszéltem, és bár változatlanul kifejezték a csodálatukat, a hideg rázta ki őket a gondolatra, hogy Burke professzorral alkotmányjogi kérdésekben kellene vitázniuk. Tartottak tőle, de összességében mégiscsak rajongtak érte. És mindannyiukat megdöbbentette, hogy meggyilkolták. Hát kinek juthat eszébe egyáltalán, hogy megölje Burke professzort?

– Tényleg beszélt egykori tanítványokkal?

– Hogyne. Azzal az ürüggyel, hogy egy esetleges könyvhöz gyűjtök róla anekdotákat. Évek óta csinálom ezt. A könyv persze soha nem készül el, de ezzel a módszerrel egész jól el lehet indítani egy beszélgetést. Csak kimondom, hogy egy könyvön dolgozom, és máris megnyílnak. Legalább két tucat fényképem van, amit egykori hallgatók küldtek nekem. Apa az államvizsgán. Apa sörözik a diákok softballmeccsén. Apa a pulpituson egy próbaperen. Az egyetemi élet pillanatképei. Nagyon szerették őt.

– Biztosan ebből is készített egy dossziét.

– Persze. Örömmel meg is mutatom.

– Talán majd később. Most térjünk vissza az indítékhoz.

– Jó. Szóval sok évvel ezelőtt beszéltem egy orlandói ügyvéddel, akit apám tanított, és ez az ember elmondott nekem egy érdekes történetet. Volt apám egyik csoportjában egy egészen átlagos fiatalember, tizenkettő egy tucat. Egy nap kihívta őt az apám, és megkérte, hogy fejtsen ki egy ügyet, amely a negyedik alkotmánykiegészítéssel, a felkutatás és elkobzás témával volt kapcsolatban. A fiú egész jól fel volt készülve, de valamit másként értelmezett, mint apa, és elkezdtek vitatkozni. Apám imádta, ha a diákjai szenvedélyesen szembeszegültek az álláspontjával. Ez a diák azonban kissé elvetette a sulykot, és hetyke modorban, meglehetősen nyeglén kötekedni kezdett Burke professzorral, aki a végén egy nevetéssel intézte el a dolgot. A hallgató úgy hihette, hogy most egy darabig nem lesz műsoron, és legközelebb készületlenül ment órára. Apám újra őt szólította fel. A tudatlanság megbocsáthatatlan bűn volt, és a fiatalembernek csak úgy lángolt a feje a blamázstól. Két nappal később Burke professzor harmadszor is kihívta ugyanezt a diákot. Most rendesen felkészült, és készen állt a szócsatára. Csak úgy záporoztak az érvek és ellenérvek, de apám végül sarokba szorította. Önmagában sem bölcs dolog olyan emberrel nyílt vitába bocsátkozni, aki hosszú évek óta tanítja újra meg újra ugyanazt az anyagot, de ez a diák ráadásul gőgös és túlságosan magabiztos volt. A végső csapás egy szellemes aforizma volt, amely a hallgatóság körében nagy sikert aratott, és végképp megrengette a hallgató pozícióját. A diák teljes vereséget szenvedett, és megszégyenült. Káromkodni kezdett, elhajította a jegyzetfüzetét, felkapta a hátizsákját, és kiviharzott a teremből. Az ajtó csak úgy döngött utána. „Mit csinálna ez – jegyezte meg apám tökéletes időzítéssel –, ha egy igazi tárgyalást kellene levezetnie?” A diákok hahotázni kezdtek, olyan hangosan, hogy az ajtó mögül is meg kellett hallania. Leadta a kurzust, ellentámadásba ment át, és bepanaszolta apámat a dékánnál és a rektornál. Mivel nevetség tárgyává lett, kimaradt az egyetemről. Leveleket kezdett írni végzett hallgatóknak, politikusoknak, más professzoroknak, egészen furcsán kezdett viselkedni. Apámnak is írt leveleket. Jó stílusban írt, de zavaros gondolatmenettel, és nem igazán fenyegető hangon. Az utolsó levél egy Fort Lauderdale melletti privát pszichiátriai intézetből jött, kézírással, az intézet levélpapírján. Azt állította benne, hogy ideg-összeroppanása van, amit kizárólag apám viselkedése okozott.

Szünetet tartott, és ivott egy kis vizet.

Lacy egy darabig türelmesen várt. – Ennyi? – kérdezte végül. – Ez az indíték? Egy elégedetlen joghallgató?

– Igen, de ennél sokkal bonyolultabb a dolog.

– Hát, reméljük. Mit történt ezzel a fiatalemberrel?

– Összeszedte magát, és Miamiban befejezte a jogi egyetemet. Ma bíróként dolgozik. Nézze, tudom, hogy szkeptikus, jó okkal, de ő a világon az egyetlen lehetséges gyanúsított.

– Mit jelent az, hogy sokkal bonyolultabb a dolog?

Jeri a dossziékra nézett hosszan, némán. Öt volt belőlük, mindegyik más-más színű, de mind az öt igencsak vaskos. Lacy követte Jeri pillantását, és végül megértette a célzást. – És ez az öt ugyanennek a gyilkosnak öt további áldozata?

– Ha nem így gondolnám, most nem lennék itt.

– Biztos van köztük valamilyen kapocs, igaz?

– Kettő is. Az egyik a módszer. Mind a hat áldozatnak rásújtottak a fejére, aztán megfojtották őket ugyanazzal a típusú kötéllel. A kötél minden esetben csúnyán felhasította az áldozatok nyakát, és hátul a csomó is ugyanolyan. A gyilkos mintegy névjegyként hagyta hátra. És mind a hatnak volt valami nézeteltérése a bírónkkal.

– Nézeteltérés?

– Mondjuk így. Jól ismerte őket. És évekig követte őket.

Lacy néhány pillanatig levegőt se vett, nyelt egy nagyot, zsigeri félelem szorította össze a gyomrát. Kiszáradt a szája, és csak annyit tudott mondani: – Ne mondja meg a nevét. Nem hiszem, hogy készen állok rá.

Hosszan hallgattak, mindketten csak meredtek maguk elé. – Nézze – mondta végül Lacy –, mára eleget hallottam. Hadd emésszem meg. Majd hívom.

Jeri elmosolyodott, bólintott. Hirtelen magába roskadt. Mobilszámot cseréltek, és elköszöntek egymástól. Lacy végigviharzott az előcsarnokon, és amilyen gyorsan csak tudott, beült a kocsijába.

3.

A Floridai Állami Egyetemtől nem messze élt egy nemrégiben rehabilitált épülettömb elegáns, ultramodern lakásában. Egyedül élt, már ha nem számítjuk Frankie-t, a csúnyácska francia buldogot. A kutyája mindig az ajtóban várta, és napszaktól függetlenül azonnal kikéredzkedett, hogy megöntözze a virágágyásokat. Lacy kiengedte, aztán töltött magának egy pohár bort, lezuppant a kanapéra, és csak merőn bámult kifelé az ablak nagy üvegtábláján.

Kora március volt, kezdtek hosszabbodni a nappalok, de azért még mindig elég rövidek voltak. A Középnyugaton nőtt fel, és a legkevésbé sem hiányzott neki a hideg, sötét tél meg a rengeteg hó. Szerette Florida északnyugati részét, a Panhandle, a „serpenyőnyél” vidékét, az enyhe teleket, a váltakozó évszakokat, a hosszú, meleg tavaszi napokat. Két hét múlva óraátállítás, még tovább hosszabbodnak a nappalok, felélénkül az egyetemi városrész, beindulnak a kerti sütögetések, a medencés partik, kezdetét veszi a jókedvű koktélozás, a teraszos vígságok. A diákok sütkéreznek a tengerparton, és szép barnára sülnek.

Hat gyilkosság.

Tizenkét éve vizsgálja a bírók különféle visszaéléseit, úgy hitte, nagy meglepetés nem érheti már. Eléggé fáradt és túlhajszolt volt ahhoz, hogy készpénznek vegye Jeri történetét. Egyébként minden eléje kerülő panaszt kétségekkel fogadott.

De Jeri Crosby nem hazudik.

Lehet, hogy tévesek Jeri teóriái, és alaptalanok a gyanúsításai. Talán még a félelmei sem indokoltak. De nyilvánvalóan meg van győződve arról, hogy az apját megölte egy hivatalban lévő bíró.

Lacy üres kézzel jött el a Ramadából. Mindössze egyetlen dossziét nyitottak ki, de az is ott maradt az asztalon. Most már kezdett kíváncsi lenni. Megnézte a telefonját, két nem fogadott hívása volt Allie Pachecótól, a barátjától. Allie nem volt a városban, majd valamikor később beszélnek. Lacy elővette a laptopját, és elkezdett guglizni.

A huszonkettedik igazságügyi kerület három megyét foglalt magában Florida északnyugati részén. A három megyében nagyjából négyszázezer ember él, és ebben az igazságügyi kerületben negyvenegy táblabíró tölt be hivatalt, választás útján. A huszonkettedik kerületben Lacy emlékezete szerint a BFT-nél eltöltött tizenkét éve alatt csak két-három jelentéktelen esetben kellett felelősségrevonási eljárást indítani. A negyvenegyből tizenötöt 2004-ben választották bíróvá – ez az az év, amikor a Jeri által gyanúsított férfi is bíró lett. A Miami Egyetemen ebből a tizenötből mindössze egy ember szerzett jogi diplomát.

Nem egész tíz percen belül Lacy már tudta is a nevet: Ross Bannick. Negyvenkilenc éves, pensacolai születésű, nőtlen, gyermektelen. Az igazságügyi kerület honlapján nem sok életrajzi információra lelt. A feltöltött fénykép meglehetősen jóképű férfit mutatott, sötét szem, erős áll, kissé őszülő haj. Lacy igazán vonzó férfinak találta, és csodálkozott, hogy nőtlen. Talán elvált, ki tudja. Keresgélt még egy kicsit, hátha rábukkan valamire a neten, de semmi érdemleges. Az elég nyilvánvaló volt, hogy a két és fél ciklus alatt, amióta bíró, nem keveredett kétes ügyekbe. Lacy átnézte a BFT nyilvántartását, de az évek során egyetlen iktatott panasz sem érkezett ellene. Floridában az volt a gyakorlat, hogy az ügyvédeknek éves beszámolót kellett benyújtaniuk a bírókról, akikkel a munkájuk során találkoztak. Névtelenül, persze. Az elmúlt öt évben Bannick csillagos ötöst kapott az ügyvédi kamarától. A minősítő jelzők csak úgy ragyogtak: pontos, gyors, felkészült, készséges, szakszerű, szellemes, együttérző, sziporkázó, „félelmetesen intelligens”. A huszonkettedikből csak két másik bíró kapott ilyen kiváló értékelést.

Tovább ásott, és végül mégiscsak talált valami kis sarat. A Pensacola Ledger újságcikke volt, még 2000-ből, az április 18-i szám. Egy helybéli, harmincöt éves ügyvédnek, Ross Bannicknek politikai ambíciói támadtak, és megpróbálta a huszonkettedik egyik öreg bíróját kiszorítani a hivatalából. Vita támadt abból, hogy Bannick egyik ügyfele, egy ingatlanfejlesztő vízi vidámparkot akart létesíteni Pensacola kiemelt értékű tengerpartján. A park ötletét szinte mindenki ellenezte, és a pereskedések és ütésváltások közt kiderült, hogy Bannick ügyvédnek tízszázalékos részesedése volt a vállalkozásban. A tények nem voltak egészen egyértelműek, de Bannick állítólag el akarta titkolni, hogy érdekelt az üzletben. Az ellenfele kihasználta a kínálkozó lehetőséget, és hirdetésekben támadt ellene. Ez végzetesnek bizonyult Bannick számára, a választáson megsemmisítő vereséget szenvedett. Az újságcikkek csekély tényanyagából nem lehetett pontos következtetéseket levonni, de úgy tűnt, hogy Bannick nem csinált rosszul semmit. Mindenesetre a hivatalban lévő bíró nagy fölénnyel győzött.

Lacy tovább kutatott, és megtalálta a 2004-es választási eredményeket. Az újság közölt egy fotót is az öreg bíróról, legalább kilencvenévesnek látszott, és még két cikket is publikáltak hanyatló egészségi állapotáról. Bannick ügyesen kampányolt, és a négy évvel korábbi ellentmondásos ügyeket már senki nem emlegette. Nagyjából ezer szavazat különbséggel nyert. Ellenfele három hónappal később meghalt.

Lacy ráébredt, hogy éhes, és kivette a hűtőből az előző napról megmaradt pitét. Allie már három napja úton volt, így Lacy nem főzött. Töltött még egy kis bort, leült a konyhaasztalhoz, és csipegetett a kajából. A 2008-as újraválasztásakor Bannicknek nem volt ellenfele. Floridában nem gyakori, hogy hivatalban lévő táblabírónak a választáskor komoly kihívója lenne. Igaz, ez más államban sincs másképp. Bannick vélhetőleg hosszú időre bebetonozta magát.

A mobilja pityegni kezdett, Lacy felugrott. Annyira elmerült a tépelődésben, hogy még a pitéről is megfeledkezett. Ismeretlen szám.

– Na, megvan a neve? – kérdezte Jeri.

Lacy elmosolyodott. – Nem volt nehéz – felelte. – Miamiban végzett, 2004-ben választották meg bírónak a huszonkettesbe. Csak egy ilyen van.

– Jóképű a tag, mi?

– Aha. Vajon miért nem nős?

– Gőzöm sincs.

– Nekem se.

– Valami gondja van a nőkkel, ez is különös.

Lacy vett egy mély levegőt. – Na jó. Nem találkozott vele, gondolom.

– Isten őrizz! Dehogy. A közelébe se mennék. Mindenütt biztonsági kamerákkal veszi magát körül – a tárgyalótermében, az irodájában, az otthonában.

– Ez fura.

– A furánál ez azért több.

– Úton van? Vezet?

– Pensacolába megyek, aztán talán Mobile-ba. Holnap aligha tud találkozni velem, gondolom.

– Hol?

– Pensacolában.

– Az innen három óra kocsival.

– Hát igen, nem a szomszédban lakik.

– És mi lenne a célja a találkozásnak?

– Nekem egy célom van az életben, Lacy, maga ezt már pontosan tudja.

– Elég sűrű napom lesz.

– Mindegyik ilyen, nem?

– Sajnos igen.

– Akkor tegye meg, hogy felvesz a táncrendjébe. Mikor találkozhatnánk?

– Jó, meg fogom nézni.

Hosszú szünet állt be, olyan hosszú, hogy Lacy végül megkérdezte: – Ott van még?

– Jaj, persze. Bocsánat. Hajlamos vagyok elkalandozni. A neten talált valamit?

– Igen, egy keveset. A választásairól. Először mindegyiket a Ledger tette közzé.

– Azt megtalálta 2000-ből, ami a földügyletét tárgyalja? Az a telekspekuláció a megválasztásába került.

– Igen, olvastam.

– Én összegyűjtöttem az összeset egy dossziéba, bármikor elolvashatja.

– Jó, majd meglátjuk.

– Danny Clevelandnek hívták azt az újságírót. Valahonnan északról keveredett ide. Úgy hat évig dolgozott a Ledgernek, aztán továbbállt. Az utolsó munkahelye az arkansasi Little Rockban volt.

– Az utolsó?

– Igen. A lakásában találtak rá. Fulladásos halál. Ugyanaz a kötél, ugyanaz a csomó. A tengerészek dupla nyolcasnak hívják, eléggé ritka. Egy újabb megoldatlan rejtély, egy újabb döglött akta.

Lacy megpróbált reagálni valamit, de észrevette, hogy remegni kezdett a bal keze.

– Ott van még? – kérdezte Jeri.

– Igen… azt hiszem… Mikor volt ez a…?

– Kétezerkilencben. Egy árva nyomot sem hagyott hátra. De, Lacy, túl régen beszélünk már itt a telefonban. A többit inkább személyesen. Majd tudassa, hogy mikor találkozhatunk. – És hirtelen megszakította a hívást.

* * *

Allie Pachecóval bő két éve járt, de úgy érezte, valahogy megrekedt a kapcsolatuk. A férfi harmincnyolc éves volt, és a tizenegy éve véget érő szörnyűséges első házassága kínzó emlékeit még a terápián sem volt hajlandó előhozni. A házasság mindössze négy rémséges hónapig tartott, a felesége szerencsére nem esett teherbe.

Lacy egyre nyilvánvalóbbnak látta, hogy kettejük között azért nem fonódik szorosabbra a kapcsolat, mert mindketten élvezik és féltik a szabadságukat. Soha nem költözött össze senkivel, és nem is vágyott rá, hogy állandóan ott toporogjon körülötte valaki. Lacy persze szerette az apját, de jól emlékezett a basáskodó természetére; hímsoviniszta volt, és cselédnek tekintette a feleségét. Lacy anyja engedelmesen behódolt neki, a lánya előtt mentegette az apa viselkedését, és egyre azt suttogta a lánya fülébe: – Az ő generációja már csak ilyen.

Gyatra kifogás volt, és Lacy megfogadta, hogy ilyen üres szólamot soha nem fog elfogadni. Allie más volt. Kedves volt, segítőkész, sokat mókázott, és az esetek többségében kifejezetten figyelmesnek bizonyult. Mindemellett az FBI különleges ügynöke is volt, és ezekben a napokban ideje nagy részében Florida legdélibb részén drogkereskedőkre vadászott. Ha nem pörögtek ennyire a dolgok – ami ritkán esett meg –, akkor a terrorelhárításhoz vezényelték. Azt is rebesgették, hogy esetleg áthelyezik. Nyolcévnyi különleges ügynöki munka után, amely során nem volt híján a kitüntetéseknek, mindig is ott lebegett fölötte az átirányítás esélye. Legalábbis Lacy így látta.

A lakásában két fürdőszoba volt, a kisebbiket átengedte Allie-nek, aki ki is tett a polcra egy fogkefét meg egy borotválkozószettet. Áthozott mást is Lacyhez, de csak módjával, épp csak annyit, hogy ha ott akar aludni, legyen mit felvennie. Lacy viszont a cuccaival érzékelhetőbbé tette a jelenlétét a férfi negyedórányira lévő kis lakásában. Átvitt pizsamát, régi tornacipőt, kényelmes farmert, fogkefét, még néhány divatlapot is tartott a kisasztalon. Egyikük se féltékenykedett, de a maguk visszafogott módján kölcsönösen jelezték, hogy otthon érzik magukat a másik lakásában.

Lacyt megdöbbentette volna, ha a férfinak másvalakivel is van viszonya. Allie egyszerűen nem az a típus volt. De Lacy sem. Leginkább az volt az érdekes, hogy Allie állandó utazásai és mindkettejük zsúfolt időbeosztása lehetővé teszi-e, hogy elégedetté tegyék egymást. Ez egyre több erőfeszítésbe került, ez pedig azért volt – ahogy egy közeli barátnője megfogalmazta –, mert „Mindjárt középkorú leszel”. Lacy felbőszült ezen a megfogalmazáson, és a rákövetkező hónapban rákapcsolt, Allie-t hetekig hajszolta a két lakás között, mígnem aztán mindketten totál kifáradtak, és megbeszélték, hogy szünetet tartanak.

Allie fél nyolckor jelentkezett, beszélgettek egy kicsit, de csak röviden, mert a férfi „felderítésen” volt, bármit is jelentett ez. Lacy tudta, hogy a barátja valahol Miami környékén van. Kölcsönösen biztosították egymást a hiányérzetükről, és elköszöntek.

Allie megveszekedett profi volt, a munka volt a mindene, és a feladatairól még Lacynek sem beszélt, nemhogy idegeneknek. Azt, hogy hol dolgozik, a legszűkebb ismeretségi körén kívül nem tudta senki. Ha megkérdezték, mivel foglalkozik, azt felelte, „biztonsági kérdésekkel”, de olyan hangsúllyal, hogy nem volt több kérdés. Ügynökök voltak a barátai is. Nagy néha, leginkább egy-két pohár után megesett, hogy mondott pár szót nekik a munkájáról, de akkor is csak általánosságban. Veszélyes munkát végzett, és más ügynökökhöz hasonlóan őt is az adrenalin éltette.

Ezzel szemben Lacy folytonosan ugyanazokkal a szokványos és unalmas panaszokkal bajlódott: a bírák túl sokat isznak, ajándékokat fogadnak el ügyvédi irodáktól, húzzák az időt, részrehajlóak, és belekeverednek a helyi politikába.

Hat gyilkosság bizonyosan felélénkíti a praxisát.

Küldött egy e-mailt a főnökének, hogy kivesz egy nap szabadságot, és holnap nem megy be. A munkaszerződése szerint négy napot indoklás nélkül kivehetett. Ritkán élt ezzel a lehetőséggel, még az előző évről is maradt három napja.

Felhívta Jerit, és megbeszélték, hogy másnap egykor találkoznak Pensacolában.

4.

Ha nincs Frankie, a szabadnapján addig lustálkodhatna, ameddig jólesik. De ez csak álom. A kutya már napfelkelte előtt mocorogni kezdett, ki kellett mennie. Utána Lacy végignyúlt a kanapén, egy kicsit szeretett volna még lustálkodni, de Frankie úgy döntött, hogy ideje reggelizni. Úgyhogy Lacy is felhörpintette a kávéját, és álmosan nézte, miként kel fel a nap.

Izgatott volt, hogy találkozik Jerivel, de nyomasztották a szokásos félelmei. Hamarosan betölti a negyvenet, és ez elszomorította. Élvezte az életét, de a napjai valahogy kisiklottak a kezei közül, és valós házassági tervei sem voltak. Gyereket eddig nem akart, és már rég eldöntötte, hogy nem is fog vállalni soha. De ettől nem érezte rosszul magát. Az összes barátjának volt egy vagy több gyereke, némelyik már tizenéves, és Lacy hálás volt a sorsnak, hogy őt nem terhelik efféle gondok. Elképzelni sem tudta, honnan venné a türelmet a gyerekneveléshez a mobiltelefonok, a drogok, az alkalmi szex, a közösségi média és más internetes zagyvalékok korában.

A BFT-hez tizenkét éve jött, és már rég ki kellett volna lépnie, mint ahogy minden kollégája így tett, akit csak megismert a cégnél. Ahhoz, hogy valaki elinduljon a jogi pályán, a BFT egész jó hely volt, de a komoly ambíciókkal rendelkező jogászoknak egyértelmű zsákutca. A legjobb egyetemi barátnője már egy washingtoni mamutcégnél dolgozott partnerként, de az is igaz, hogy egy perc szabad ideje nem volt, ilyen életet viszont nem akart Lacy. Dolgozni kellett volna a barátságuk fenntartásán, de Lacy nem volt biztos abban, hogy megéri. A többi régi egyetemi barátnőjét elsodorta az élet, az ország különféle távoli szegleteiben éltek, keményen dolgoztak, és igyekeztek elegendő időt szánni a családjukra is.

Lacynek nem volt semmi épkézláb ötlete, hogy mi mást csinálhatna, így aztán túl sokáig maradt a BFT-nél, most pedig már azon aggódott, hogy elszalasztotta az igazán jó lehetőségeket. A legnagyobb ügye, a pályája csúcsa már mögötte volt. Három éve már, hogy körültekintő nyomozással leleplezett egy körzeti bírót, aki Florida állam igazságszolgáltatásának valaha volt legnagyobb megvesztegetési botrányába keveredett. Lacy rábizonyította a bíróra, hogy összeállt egy bűnszövetkezettel, amely sok milliót húzott le egy indián kaszinóról. A bűnözők most szövetségi börtönökben raboskodtak, és még jó néhány évig ott is maradnak.

Akkoriban szenzációként robbant az ügy, és a BFT-t egy rövid időre kiváló ugródeszkává tette. Lacy legtöbb kollégája élt is a lehetőséggel, és menő állásokhoz jutottak. Az állami törvényhozás azonban csak újabb költségvetési megszorításokkal fejezte ki a háláját.

Lacynek nagyon sokba került, hogy híres ember lett. Súlyosan megsérült egy szántszándékkal megrendezett autóbalesetben a kaszinó közvetlen közelében. Hetekig feküdt kórházban, utána pedig hónapokig járt hozzá gyógytornász, fizikoterapeuta. A törések és zúzódások meggyógyultak, de a pszichés sérülései, a lelki sebei vele maradtak. A baleset idején vele utazott a barátja és kollégája, Hugo Hatch, ő a helyszínen életét vesztette. Hugo özvegye szándékos emberölésért pert indított, és súlyos sérülései miatt maga Lacy is keresetet adott be. A bírósági eljárás ígéretesnek tűnt, szinte készpénznek lehetett venni a jelentős kártérítést, de mint általában a polgári perek, ez is nyúlt, mint a rétestészta.

Lehetetlenség volt, hogy ne járjon az eszében a reménybeli hatalmas összeg. Szinte tapintható közelségben volt már a kazalnyi dohány, amit csak növelni fog, ha az állam beváltja, amivel fenyegetőzött, és elkobozza a per alá vont vagyontárgyakat. De roppant bonyolult eljárás volt. A károsultak és az ügyvédeik is seregestül tartották a markukat.

Az ő személyes ügye még nem került a bíróság elé, és a kezdetektől azzal biztatták, hogy perre soha nem is fog sor kerülni. Lacy ügyvédje biztos volt benne, hogy a vádlottak minden lehetőt meg fognak tenni, hogy peren kívül megegyezzenek. Kiverte őket a jeges víz, ha arra gondoltak, hogy esküdtszék elé kellene állniuk. Hogyan magyaráznák meg a furmányosan kitervelt, szándékos autóbalesetet, amelyben Hugo meghalt, Lacy pedig súlyosan megsérült? A megállapodás most már csak napok kérdése lehetett, Lacy pedig joggal számított hét számjegyű összegre.

Ha az ember betölti a negyvenet, nem kap röhögőgörcsöt, de ha egy zsíros bankszámlával mérsékelik a frusztrációját, hajlamos legalább elmosolyodni. Tisztes fizetése volt, az édesanyjától is szép summát örökölt, adóssága nem volt, megtakarítása annál több. A kártérítés olyan anyagi szintre emelné, hogy elköszönhetne a cégtől. Hogy hová menne, még nem tudta, de ezek már édes gondok lesznek. A napjai örvendetesen meg voltak számlálva a BFT-nél, és ez már önmagában jobb kedvre derítette. Bármelyik pillanatban új életpálya nyílhat meg előtte, és a tény, hogy fogalma nincs, mit fog kezdeni magával, a legkevésbé sem búsította.

Addig persze le kell még zárnia néhány ügyet, és egy-két bíró ellen eljárást kell kezdeményeznie. A napjai rendszerint úgy kezdődtek, hogy győzködnie kellett önmagát, ideje már indulni a hivatalba. De ez a mai nap más volt. Kifejezetten felkeltette az érdeklődését Jeri Crosby elképesztő története erről a gyilkos bíróról. Az ügy igazságtartalmával kapcsolatosan erős kétségei voltak, de ahhoz azért elég kíváncsi volt, hogy alaposabban utánanézzen. Mert mi van, ha igaz a történet? Mi van, ha Lacy Stoltz egy újabb országos sikerrel zárhatja le ezt az életszakaszát? Egy újabb ragyogó szakmai dicsőség! Vagy fél tucat döglött ügy oldódik meg, és a nevét szalagcímekben hozzák az újságok! Jól van, elég legyen az álmodozásból, intette magát. Ideje beizzítani a napot.

Gyorsan lezuhanyozott, egy pár percig a tükör előtt igazgatta a haját és a sminkjét, beleugrott egy farmerba meg a szabadidőcipőjébe, tápot meg vizet készített ki Frankie-nek, és már indult is. Az első kereszteződésnél az erre felhívó táblánál gondosan megadta az elsőbbséget. A tábla mindig a balesetére emlékeztette. Különös, hogy bizonyos tárgyak mennyire felidéznek bizonyos emlékeket. Ahogy reggelente felnézett a táblára, mindig beugrott a kép. Egy pillanat alatt el is tűnt, de másnap újra előjött. A volán mögött a rémálom után még három év elteltével is óvatos volt, mindig megadta az elsőbbséget, és soha nem lépte túl a sebességhatárt.