Szabó Magda Katalin utca részlet Jaffa Kiadó
Budapest
2021

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2017
© Jaffa Kiadó, 2017
Borítókép © AKG-Images/Imagno/K. A.
Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borítóterv: Sipos Géza

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 502 9

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus, 2021

Az öregedés folyamata más, mint amilyennek az írók ábrázolják, és azzal sem azonos, ahogy az orvostudomány megfogalmazza.

A Katalin utca lakóit sem irodalmi mű, sem orvos nem készítette fel arra, milyen különös élességgel világosítja meg számukra az öregedés azt a homályos, alig érzékelt folyosót, amelyen életük első évtizedein áthaladtak, sem azt, miképpen rak rendet emlékeik és félelmeik között, hogyan változtatja meg ítéletüket, értékrendjüket. Azt tudomásul vették, hogy bizonyos biológiai változásokkal kell számolniuk, testük megkezdi a leépítés munkáját, amelyet ugyanolyan pontosan és szorgalommal végrehajt majd, ahogy őket fogantatásuk percétől a megteendő útra felkészítette, leszámoltak azzal is, hogy külsejük megváltozik, érzékszerveik gyöngülnek, változó alakjukkal együtt ízlésük, esetleg szokásaik és igényeik is módosulnak, falánkabbak lesznek, vagy étvágytalanabbak, félénkek, esetleg érzékenykedők, s aminek szabályosságát fiatalon olyan magától értetődőnek érezték, mint magát a létet, az alvás és emésztés ténye is problematikussá válhat. Senki se mondta meg nekik, hogy a fiatalság elmúlása nem azért riasztó, mert elvesz tőlük, hanem mert ad nekik valamit. Nem bölcsességet, nem derűt, nem józanságot, nem nyugalmat. A bontott Egész tudatát.

Egyszer csak észrevették, hogy az öregedés felbontotta múltjukat, melyet az ifjúság és a relatív fiatalság éveiben olyan kereknek és összemarkoltnak éreztek: az Egész részekre bomlott, minden megvolt benne, és benne volt, ami addig a napig velük történt, csakhogy másképpen. A tér helyszínekre, az idő időpontokra, az események epizódokra tagolódtak, s a Katalin utca lakói megértették végre, hogy mindabból, ami életük összetevője volt, csak pár helyszín, pár időpont és néhány epizód számított igazán, minden más csak kitöltötte a törékeny létet, mint egy nagy útra előkészített ládában a forgács, amely meggátolja, hogy megsérüljön a tartalom. Akkor már azt is tudták, hogy holtak és élők közt csak kvalitatív a különbség, nem sokat számít, és azt is, hogy minden embernek csak egy olyan valaki jut az életben, akinek a nevét elkiálthatja a halál pillanatában.

Helyszínek

A lakást egyikük se tudta se megszokni, se megszeretni, csak tudomásul vették, mint annyi mást. A lakás az a hely volt, amely megvédi őket esőtől és napsütéstől, nem több, csak kényelmesebb, mint egy barlang. Mindig enyhén elhanyagolt volt, bár Elekesné a lelkét majd kitette, hogy tisztán tartsa, ám alkati rendetlensége csak percekre tudta biztosítani a rendet, aztán mintha valami titokzatos hatalom állt volna mögötte, látszatcsinosság és harmónia egyszer csak odalett. A vendég azt a poharat vette le a tálcáról, amelyet felületesen vagy egyáltalán el se mosott, a férfiak, ha hamutartót kerestek, teli találták elgyújtott gyufaszállal meg csikkel; elfelejtette kiüríteni. A Duna-partról, egy viszonylag új épület hatodik emeletéről nézték a folyón át a másik partot; az új lakás ablakaiból lehetett látni a hajdanit, amelynek homlokzatát, míg a szomszédos házakkal együtt átépítették, hónapokon át állványok takarták, s olyan volt, mint egy gyerekkori ismerős, aki haragból vagy tréfás kedvből álarcot öltött, s magán felejtette, holott már elmúlt a karnevál. Bálint, Irén vagy Elekesné gyakran megállt az erkélyen, és átbámult a Dunán, akkor is megtette, mikor a Katalin utca folyó menti oldalán is felépültek a házak, aztán ha Elekes vagy Kinga a szobába lépett, visszafordult, és úgy tett, mintha éppen valami dolga lett volna a balkonon.

Valamennyien szenvedtek ebben a lakásban, nem csak magas emeletei, szobáinak kis mérete és a kert hiánya miatt, mindenki a maga okából, de legjobban Elekes. Elekeshez Kinga kivételével mindenki olyan figyelmes volt, mintha öregedőben megszívlelték volna hajdani tanácsait, melyekkel valamikori tanítványait oktatta jóra-szépre, s fárasztó jóindulattal tologatták napjait. Elekes példátlan akaraterővel megtanulta, hogy el tudja látni magát, szlöjddel1 szórakozott, sőt zacskót és dobozt ragasztott egy szövetkezetnek, még dolgozgatott is az írógépen, apró cikkeket írt pedagógiai problémákról; Irén időnként azt mondta neki, a cikkeket beküldte a Köznevelésnek, és az hozta is. Elekes, ha nem is szólt róla, tudta, hogy amit ő fogalmaz, se nem elég friss, se nem elég korszerű, nem jött, nem jöhetett, az állítólagos szerény honoráriumot, amelyet utaltak érte, nyilván a háztartáspénzből vették ki, adták a kezébe, hogy megérintse, aztán visszatették a helyére.

Bútorzatuk, némi átalakítástól eltekintve, nagyjából a régi maradt, ha sok mindent el is kellett adniuk ideköltözésükkor helyszűke miatt; Elekes többnyire a Cicero alatt üldögélt most is, maga se tudta, miért teszi, hisz az íróasztal lapját és fiókjait Irén holmija foglalta el. Naponta kétszer levitték sétáltatni, mint egy kutyát, és bár vágyott a nap és a szél és a víz illata után, mindig számolt azzal, hogy annak, aki sétáltatja, kevés az ideje, és fontosabb dolga volna, mint vele mászkálni a Duna mellett, hát udvariasan hamar hazakívánkozott. Ha Irén kísérte, mindig vett is neki valamit ilyenkor, nyáron fagylaltot, kukoricát, télen sült tököt, gesztenyét, Elekes undorodva majszolta, amit kapott, és tehetetlenül szégyellte magát. Kinga mindenkinek az útjában volt, Kingához senkinek nem volt elég türelme, kivéve Elekest, de a kislányt kezdettől fogva demoralizálta, hogy a nagyapja nem látja, mit csinál, azt se, ha rányújtja a nyelvét, vagy szamárfület mutogat az erkélyről a járókelőknek, nem volt előtte tekintélye, túlságosan biztos is volt a szeretetében, nem tartott rá igényt. Bálintot gyötörte érzelmi megnyilvánulásaival, aki alig viszonozta ragaszkodását, sőt volt, hogy ingerülten figyelmeztette: látogassa meg már az apját, és ne felejtse el örökké, hogy a Pali gyereke, nem az övé. Elekesné reménytelenül evickélt a mosogatóvíz tengerében, sosem érte utol magát a lakásban, amelyből két szobát Irénék foglaltak el, s amely egyfelől halálra idegesítette, mert irtózatosan nagynak találta ahhoz képest, amilyen gyengének és fáradtnak érezte magát, másfelől koldus módra kicsinynek, majdnem szégyenletesnek, ha a Katalin utcai házhoz mérte, s mikor járkált benne, állandóan regisztrálta az eltűnt vagy elkótyavetyélt tárgyak, bútordarabok hiányát, és a padlás, a különféle pincék, a spájz beépített ládái és fiókjai nélkül olykor tanácstalanul meredt meg valami háztartási tevékenykedés közben, mint a tehetetlenség szobra. Blanka úgy hiányzott neki, hogy azokon a napokon, amelyeken esedékes lett volna, de kimaradt a levele, szűkölt a szomorúságtól, állt a szűk előszobában, és úgy nézett a postásra, hogy az elkapta róla a tekintetét, mintha ő tehetne arról, hogy nem jött meg az a vacak írás, amit az öregasszony vár. Elekesné egyre többet és egyre izgatottabb szenvedéllyel gondolt Blankára, és egyre jobban félt attól az időponttól, mikor Irén végez a munkahelyén, és hazaérkezik. Ettől különben valamennyien féltek, még Elekes is, aki nem látta, mi történik, de azért átélte, mint jelenik meg Irén a küszöbön, hogy közli, milyen fáradt, mennyire igénybe vették aznap az iskolában, és mint kezd neki azonnal a rendezkedésnek, mint egy gép. Bálint, Elekesné, Kinga némán figyelte, hogy jár szobáról szobára, beljebb tol vagy előrehúz egy könyvet, másképpen állít egy vázát. Elekesné, aki úgy érezte, halálra kínozta magát a takarítással, néha szerette volna lerántani az asztalterítőt és kivágni a nippet2 az ablakon, olyan bőszítő és megalázó volt az a naponta megújuló harc az asztal vagy a polcok rendjéért, az azonos távolságokért a tárgyak között, amelyeknek évek múltával se tudta megtanulni sem a helyét, sem a sorrendjét. Ha Irén kiabált, más volt a reakciójuk. Elekes szégyenkezve hallgatta nyújtott, természetellenes hangját, Elekesné szinte magánkívüli izgalomban és félelemben, mivel adtak rá megint okot, hogy felbőszítsék, Bálint érdeklődve. Irén mindig akkor csillapodott le, mikor észrevette Bálint arcát vagy tekintetét, meglátta cigarettázni egy sarokban és nézni rá, majdnem mulatva, akkor azonnal hangot váltott, néha elsírta magát, és minden alkalommal bocsánatot kért mindenkitől, hajszálra azonos szöveggel: öregszik, fáradt, ideges. Hogy Irén nem ura magának, hogy ordít, gesztikulál, lerúgja a papucsát, panaszkodik, és fegyelmezetlen, utólag sokkal nagyobb megrázkódtatás volt, mint Blanka valamikori bűnei, akitől, ha nem is azt, amit elkövetett, de valami nem rendes, nem egészen tisztességes dolgot mindig elvárt az apja. Kinga, aki sosem ismerte Irént másnak, elképedve hallgatta, ha nagyapja vagy nagyanyja a régi otthonról és anyja gyerekkoráról beszélt, Irén, aki ellenőrizte a leckéit, és korrekt, de állandóan kicsit csodálkozó anyja volt, mint aki képtelen tudomásul venni, hogy a sajátja ez a kislány, sehogy sem hasonlított ahhoz a fényes figurához, mely Elekesék emlékezéseiből felé ragyogott.

Bálint, ha otthon volt, többnyire unatkozott és csodálkozott. Múlhatatlanul meglepte, mennyire mindegy, hol tartózkodik, és milyen hasztalan volt azt remélni, hogy élete irrealitásának élménye félbeszakad, ha elveszi Irént feleségül. A Bíró-ház holmijaiból alig valamit tudott megmenteni neki Temesné, ám Elekesék díszletei nagyjából megvoltak, s a varázslat, amire várt, mégsem akart létrejönni, Irénék otthona se volt azonos a Katalin utcaival semmiképpen. A másuttok szenzációja ide is elkísérte, Irénnel kötött házassága legfeljebb arra volt jó, hogy átélje, Irén éppolyan szenvedéllyel keresi a Katalin utcát, mint ő maga, éppúgy nem találja, és keresi Elekes vagy Elekesné, ugyanolyan reménytelenül, csak Kinga él közöttük gyanútlanul, jókedvűen, és semmiféle távolról remélt hangra nem figyelve, mert Kinga semmi mást nem ismer a világból, csak ezt a pesti házat, és tulajdonképpen gyanúsnak és ostobának ítél minden olyan emléket, amihez neki személy szerint nincs köze.

A másuttok törvénye szigorú volt: sosem azt ábrázolta, ami valóságos, de azt sem, amit szeretett volna. Fogságban például, mielőtt még egészségügyi munkára osztották volna be, nem mutatta a szakállas drótokat, a reflektorok kemény fényét, hanem a kórtermet vagy az egyetemet. Végezte a munkát, amire vezényelték, s néha tűnődve nézte mocskos kezét, töprengett, hogy nyúljon beteghez ilyen ujjakkal, vagy mivel magyarázza meg a tanteremben különös öltözetét, ám sosem látta a Heldék kertjét, az őrnagy nyergeit vagy a Cicerót, akármilyen intenzitással is próbálta régi élete elemeit felidézni. Mikor visszakerült a fogságból, Elekesék lakójaként meg a munkahelyén viszont nem a szobát érzékelte, amelyben élt, a kádat, ahol fürdött, a betegeket, akiket kezelt, vagy a kényelmes ágyat, hanem a fogság jegyeit. Injekciót adott, de azt érezte, ás, senki se volt a lakásban, de sietett a fürdőszobában, mert tudta, limitált a latrinázás ideje, és amikor békén alhatott, felköltötte a szokás, a fogsági ébresztők perce. A Katalin utca még megvolt akkor, Irénék még az Elekes-házban laktak, ha a két szomszéd épület idegeneké lett is, még nem igényelte ki a három házat a szociális otthon, az új lakók békén eltűrték, hogy bebámuljon hajdani lakásuk ablakán. Hiába nézte, a ház, pedig változatlannak látszott, sőt meg is tapinthatta, még fennálltában eltűnt, és eltűnt vele az utca is, pedig rajta lépkedett, mintha elvitte volna valaki, akár egy zsebkendőt a zsebében.

Élete legharmonikusabb időszakában, a falun, ismét hiába idézte, amit szeretett volna. Egy magányos ház tulajdonosa volt, de a másutt azt játszotta vele, hogy a Rákóczi úti albérleti szobában él, azt látja maga körül, nem a saját új otthonát, és este lehalkította a rádiót, mert úgy emlékezett, hogy a főbérlőt a Rákóczi úton zavarja a muzsika; Blanka ijedt bútorai között meg a csendre figyelt s a falu jellegzetes esti-hajnali hangjaira. Itt, Irén mellett, most egyszerre volt jelen minden, a fogság és a kórház, az albérlet, Blanka lakása és a falusi ház. Néha elmosolyodott, ha látta, mint iparkodnak rendben tartani az asszonyok ezt az irreális színteret, amelyen ki s be sétálnak más idegen helyek és helyszínek, ugyan minek pucolják a kilincset, mikor ez csak föld meg szakállas drót meg reflektor, és úgysincs kilincse meg zárja, csak őre, és minek eresztik be a parkettet, mikor a kórháznak kőpadlója van, amit értelmetlenség felkenni, és mit játszanak a fürdőszobával, ami nem is jár egy fogolynak, de nincs is, és miért olyan fontos az erkély és rajta a virágládák, mikor a főbérlő úgyse tűri meg, meg aztán úgyis minden cserepes növény rossz sorsra jut Blankánál, és hogy lehet, hogy ennyien összezsúfolódtak az ő falusi házában, ahol ő mindig egymaga lakott, sőt még kisgyerek is került ide, kislány, akit nála felejtettek a délelőtti rendelésen. Élete színterei ki s be sétáltak lakása kapuján, Bálint, ha nem volt semmi dolga, és elfáradt olvasni vagy zenét hallgatni, néha csak hátradőlt abban a sarokban, ahol valamikor mindig Blanka gubbasztott, és nézte, mint változnak egyre, legszívesebben köszönt volna nekik, és szerette volna megkérdezni tőlük, hogy ismerik-e egymást úgy, mint ahogy ő ismeri őket. Ami miatt idejött, ami miatt megkereste Irént a kiállításon, az egyetlen színtér, amelynek minden összetevőjét úgy ismerte, mint saját csontjait, idegeit, az nem lépett be sem Irénnel, sem nélküle soha ezekbe a helyiségekbe, nem hozta vissza se beszélgetés, sem emlékezés, Irén, mint kiderült, éppúgy nem tudta a jelszót, mint ő – hiába vette el. A Katalin utca eltűnt a túlsó parton, Temesnével, Heldékkel, az őrnaggyal és Henriett-tel együtt.

Ha ráértek, és nem volt vendég, és ők se mentek el sehová – (Irénék vendégei külön megpróbáltatást jelentettek a két öregnek, akik ilyenkor a szokottnál későbben tudtak lefeküdni, vagy ha mégis ágyba jutottak idejében, fel-felriadtak a jövés-menésre és a konyhai zajokra, mikor éjjel Irén elmosta és helyére rakta a poharakat, s még definitívebben3 érezték, hogy nincsenek a régi otthonukban, madár vette szárnyára a Katalin utcát, ahol ők rendelkeztek valaha, elszállt vele valami mesebeli tájra, most a felnőtt Irénhez kell alkalmazkodniuk, akinek se kedve, sem ideje, hogy az ő igényeikhez idomítsa megváltozott mivoltát) –, akkor gyakran együtt maradtak még beszélgetni. Elekes mereven, figyelmesen ült, Elekesné holtfáradtan elnyúlt egy székben, Kinga odahúzódott Bálinthoz, onnan bámulta őket, ellenállhatatlanul mulatságosnak találta a hangjukat, mert Irénék mindig úgy beszéltek, mintha Elekesnek a hallása is odalett volna, emelt hangon, tagoltan, a gyermek számára komikusan, Elekes érzékeny fülének szinte elviselhetetlenül. Ültek együtt, mert nem tudtak meglenni egymás nélkül sem, bár egymás jelenléte legtöbbször irritálta őket, és Pali, még az Irén férjeként, mikor először látta őket együtt Bálinttal, azonnal rájött, milyen meddő itt csetlenie-botlania közöttük, ezek az emberek tudnak valamit, amit ő nem, és amit Kinga sem, valami titkot őriznek, amihez ő idegen. Mikor Irén elküldte őt, minden barátjuk és ismerősük között Pali volt az egyetlen, aki értette, miért teszik ezt vele, és akit nem háborított fel úgy, mint másokat, hogy Irén felcserélte őt valakivel, akinek nincs jövője, közismerten rossz orvos, pályaválasztási félreértésből került a szakmájába, nem is különösen vonzó, lényegesen vénebbnek látszik, mint ő, és szemmel láthatólag nem epeszti valami vad szerelem Irén iránt, akit egyébként egyszer el is hagyott, Irén maga mondta el. Pali tudta, hogy nem Irénről és Bálintról van szó, nem is őróla vagy Irénről, nem szerelemről, csak valamiről, aminek ő ugyan nem tudja a nevét, de ami összekapcsolja ezeket az embereket, akik úgy dobálják egymásnak a jelentéktelen szavakat, mintha labdáznának, fogalmakat, amelyek az ő vagy a gyerek számára értelmetlenek, de amitől ezeknek megfényesedik a szemük, és még Elekes is kuncog. Mikor az első, sértett fájdalom felengedett benne, voltaképpen már örült, hogy elmehet, hogy szégyen nélkül itt hagyhatja őket, hadd játsszák ezt a különös társasjátékot tanú nélkül, magukban. Ha idézték is rejtelmes közegüket, csak egy ideig voltak hangosak, lelkesek, aztán mindenki belefáradt a produkcióba. A játék nem oldott se meg, se fel semmit, csak olyan volt, mint a vágy, amelyet nem követ, nem követhet ölelés. A szavak nyomán a mélyből felbukkanó képek súlyának tartásához kevesen voltak, hiányoztak a halottak, a szoba légköre behorpadt, arcuk fölé hajolt, mint egy rogyadozó mennyezet. Egy idő múlva mindnyájan azt érezték, hiába, és legközelebb mégis újra kezdték, mert ha soha nem fogalmazták is meg, azt remélték, ha összekapaszkodnak, szorosan fogják egymás kezét, és találgatják a szókat, talán kikerülnek ebből az útvesztőből, hazaérkeznek valamiképpen, és addig bírni kell ezt a valószínűtlen átmeneti lakást ilyen magasan, ennyire közel a vízhez, hisz a madár is leszáll valahová pihenni. Négyen vannak az úton, talán öten, mert hiszen Blanka is megvan, és ír. Ha csak egyikük hazatalál, akkor hazatalál mindenki, Elekes látni fog és irányít, Elekesné elengedheti magát, kövér lesz, párnát varr, lustálkodik megint, és Irén és Bálint szeretik egymást, Irén szelíd lesz, csendes, tündököl, Bálintról meg sugárzik a fény, a biztonság, a nagy orvos ígérete. Egyszer Henriett ott volt náluk ilyenkor, nem fogalmazta meg testét a számukra, de ott volt, hallgatta őket szomorúan, mert tudta, hogy nélkülük sose találják meg a Katalin utcát, hiába keresik. Kinga, aki akkor még nagyon kicsi volt, látta őt így is, de hiába magyarázta, hogy van még valaki kívülük a szobában, nagyapja mondott neki egy kis verset a rossz kislányokról, Irén meg a kezére vert egy gyöngédet, hogy ne hazudozzék, mert nem illik, aztán felkapta, és elvitte lefeküdni.

A ház a földnyelv legszélén állt, olyan magasan, hogy a hullámverés nem érte el. Ám a víz moraja egész nap hallatszott, hol halkabban, hol erősebben, s aki a kert mellvédje mögül kitekintett, a tengert látta körös-körül, amely szüntelenül nekiugrott a sziklás part peremének, mintha valami örök és elintézetlen számvetése volna a szirtekkel.

Az éjszakái sose voltak tökéletesek, de nyáron legtöbbször le se hunyta éjjel a szemét. Nem bírta a hőséget. Férje, anyósa, cselédei már számoltak ezzel, hagyták nappal aludni, amennyit és amikor akart, s ha idegesen, étvágytalanul bolyongott a házban, kitértek az útjából, hogy ne zavarják. Kánikula idején éjszaka legtöbbször nem is maradt a szobájában, kiment a kertbe, ott járkált fel s alá egy szál ingben, míg anyósa vagy férje fel nem fedezte, hogy félmeztelen, és rá nem kényszerített egy pongyolát, tudva, hogy mihelyt a hőség enyhül, megnyugszik, és megint a régi lesz, szelíd, kezelhető.

A vasárnapok szokását így is megtartotta, és emiatt külön szerette az anyósa, mert tudta, milyen áldozatába kerül felvennie a hőségben a sziget ünnepi viseletét, amelyet templomjáró hölgyek számára a hagyomány előírt, s hogy verejtékezik a fekete ruhában, a fejére borított fekete kendő alatt, csak azért, hogy a kedvükre tegyen. Oly ritkán kellett alkalmazkodniuk Blankához, hogy mikor beköszöntött a nyár, megbocsátották dúlt éjszakáit, és várták türelmesen, hogy ismét magához térjen. Ha látták, hogy különösképpen nyugtalan, ők maguk se feküdtek le, ez nem volt túl nagy áldozat a szigeten, ahol amúgy is összevissza aludtak, az élet korábban kezdődött, későbben végződött, és déltől estig szünetelt is voltaképpen. Férje és anyósa együtt ültek, és beszélgettek ilyenkor, az öregasszony valami édességet rágcsált, a férje frissítőt kevert magának, a szobalány összeszedte Blanka szobájában a szerteszét dobált ruhadarabokat a ventilátor alól, és utánavitt egy papucsot, ha asszonya mezítláb futott ki a kertbe, aztán ő is letelepedett a legalsó márványlépcsőre a gazdái lábához, és érdeklődve nézte Blanka sétáját. Imádta Blankát, aki jobb és emberségesebb volt hozzá, mint bárki eddigi életében, nézte, hogy áll a kert végében, hogy néz lefelé meg körbe; néha imádkozott érte, annyira sajnálta. Blanka időnként szétcsapta a pongyoláját, hogy bőréig érjen a tenger lehelete, elővillant a melle. A férje ilyenkor rákiáltott, akkor ijedten összevonta megint, legyezni kezdte az arcát, lihegett. Családja egy cseppet meg volt sértve, hogy ennyire képtelen megszokni a klímájukat; nyelvüket hamar megtanulta, hibátlanul, majdnem elegánsan beszélte, és elfogadta a vallásukat is, ami mégiscsak nehezebb lehetett a számára, mint eltűrni a kánikulát. Olykor látták, hogy átsétál a kőpadlójú, ajtótlan helyiségeken a konyhába, ahol az óriási hűtőszekrény állt, kinyitja, és a tenyerébe zúdít egy marék jégkockát. Sosem italba tette, csak játszott a jéggel, kivitte magával a kertbe, karján-nyakán szánkáztatta a kockákat, vagy rárakta őket a feje tetejére.

Ha észrevették, hogy elbóbiskol, érte mentek. A kert mellvédje mögött szundikált, sosem ült padra, csak a földre, ott bólongatott az illatos cserjék alatt, onnan kellett betámogatni. Anyósa szeretettel és érdeklődéssel nézett utána, mert Blankát nem lehetett nem szeretni, olyan engedelmes volt és olyan alapvetően más, mint bárki, akit ismert, s annyival jobban megadta neki a tiszteletet, mint a szigeten élő előkelő lányok. Blankának semmiféle újmódi elgondolása nem volt az életről, ha azt mondták neki, nem szeretik, ha kijár, nem ment sehová, ült a lakásban. Az öregasszony soha életében nem látott a honfitársai körében olyan tökéletesen finom hölgyet, mint a menye, aki annyira nem végzett soha semmi értelmes munkát, és láthatólag annyira nem is érezte ennek a hiányát, és olyan természetesen és romlatlanul csak engedelmeskedésre és szeretkezésre született. Az egyetlen, ami Blankával kapcsolatban aggasztotta, az volt, hogy még nem adott neki unokát, de azt remélte, előbb-utóbb csak megörvendezteti; nem olyan régen házasok még a fiával. Tűrték hát valamennyien Blanka különös éjszakáit, a férje, bár nagy áldozatnak érezte, arról is lemondott, hogy nyaranta rendszeresen vele háljon. Ha mégsem tudta megtartóztatni magát, őt fellazította, elbágyasztotta az ölelés, azonnal elaludt utána, sosem élte át, hogy a félig alvó Blanka ilyenkor tüstént milyen szomorúan éberré válik, és ahelyett, hogy most már igazán elernyedne, csak fekszik nyitott szemmel, aztán kimegy a fürdőszobába, és addig engedi magára a vizet, míg vacogni nem kezd a zuhany sugarában. Blanka voltaképpen egész ölelkezés alatt másra figyelt, mint amire a férje, aki áhítatosan elengedte magát, Blanka arra gondolt, milyen különösen összeizzadt a testük, s hogy cuppog ilyenkor a bőre. Nem érzett mást, csak azt, hogy melege van, akárhogy zúgnak felette a ventilátorok, és hiába iszik akármennyit, csak a mozdulatlanság enyhítené, a teljes mozdulatlanság, és nem az ágy, hanem a kert, a mellvéd mögötti kuporgás, míg legyezi a tengeri szél. Nappal persze nyáron is könnyebb volt minden. Nappal vagy aludt a rossz éjszaka után, vagy ha nem kívánkozott feküdni, lement a tengerhez, úszott egy nagyot. A klímában az volt a megszokhatatlan, hogy a meleg éjjel se szűnt meg, és az ébren átvergődött órák visszahozták a képeket, amelyeket Blanka először nem is akart látni, s csak attól fogva nem próbált elűzni, hogy rájött, annál makacsabbak és kínzóbbak, minél jobban hessegeti őket. Ha nem lett volna egyébként olyan szeretetre méltó és engedelmes, és nem láttak volna a szigeten, ahol valaha istenek születtek és éltek, már sok különös dolgot, talán nehezebb sora lett volna, de a férje ragaszkodott hozzá, és helyzetét a házban abszolút biztonságossá tette az anyósa rokonszenve. Anyósa talán még a férjénél is jobban szerette Blankát, s ez annál inkább meglephette a kívülállót, mert Blanka mindazzal együtt, hogy mindenben hagyta magát irányítani, mint egy gyermek, hogy szót fogadott, öltözött az öregasszony óhaja szerint templomba illő, látogató- vagy vendégfogadó ruhába, és felvette a hitüket, tökéletesen idegen maradt közöttük. Nem számított, befogadták így is. Blanka kellemesen hasonlított azokhoz a messziről jött nőkhöz, akik egyedül voltak képesek arra, hogy magukra irányítsák az öregasszony fia figyelmét, mert az, szerencsétlenségére, sose vonzódott a saját fajtájabeliekhez. Ám az öregasszony jól tudta, hogy azok az idegen nők, akik jachton érkeznek, a kutyájukat maguk mellett tartják a kabinban, sokat isznak, és gazdagok, csak nevetnének az ő szokásain és lényén, ellenkeznének vele, ellene ingerelnék a fiát, hát elfogadta Blankát, aki ugyanolyan szőke és hosszú lábú volt, mint más messziről jött világos hajú nők, ám hazátlan, nincstelen, alázatos, és így mindenkinek megvolt az öröme, a fiának is, aki megkapta a kívánt egzotikumot, és neki is, aki olyan menyhez jutott, aki fenntartás nélküli szolgája volt.

Házukat pálmafák őrizték, babér, mirtusz, vén oleanderek,4 a törpecserjéket majolikahordókban a bejárati lépcső oldalán és a nyitott, ajtótlan társalgóban meg az épület belsejében rejtőző belső kertben tartották. Az öregasszonyt mulattatta, hogy Blankáéknak kaktuszgyűjteményük volt odahaza, hogy arasznyi növénykékkel bajlódtak, és Blanka férje belevéste Blanka nevét az egyik fává terebélyesedett kaktuszba, hogy itt meg ez legyen az övé, és azon is nevettek, hogy Blankáék télire bevitték a leandert a házba, különben megfagyott volna. Blanka gyakran állt a kaktusza mellett, ő is belevésett szavakat vastag, húsos levelébe. Sem a férje, sem az öregasszony nem értette az idegen nyelven írt szöveget, bár el tudták olvasni, mert ismerték a latin betűket. Mikor megkérdezték, mit írt hát voltaképpen, azt felelte, neveket. Ezt is méltányolták, örültek neki, hogy hűséges és hogy emlékezik, és mikor halottak napját ülték a szigeten, Blankának is adtak egy köteg hajszálvékony szentelt gyertyát, hogy áldozhasson szigeti szokás szerint a maga külön halotti oltárán. Csodálkoztak, mennyi gyertyát gyújt, mennyi közeli halottja lehet, és milyen sok időt tölt az oltára előtt, ez is tetszett az anyósának, úgy gondolta, ha ő egyszer nem lesz, az ő emlékét is így fogja ápolni majd.

Ha Blanka – nagyon ritkán – aktív volt, annak nem örült, de elnézte azt is. Télen olykor szokatlanul eleven lett Blanka, s ha férje a törvényszéken volt vagy a városi irodájában, a ház csak bámulta, mit művel, még a férfi cselédek is belopóztak ilyenkor, és meglesték az oszlopok mögül. Illetlen dolog volt, hogy odaül a férje íróasztalához, az öregasszony megtiltotta a cselédeknek, hogy bárkinek is elárulják. Az íróasztal felett egy állványon ott fehérlett Blanka apósának mellszobra, az alá ült le néha Blanka, maga elé húzta a férje periratait, amelyekből egy szót se értett, vonalakat huzigált egy papírra, azokat figyelte elmerülten. Henriett, aki járt a szigeten, tudta, hogy Blanka apósának szobra Blanka szemében Cicero, és Blanka most Elekes, és azt játssza, hogy otthon van, és javítja a dolgozatokat. Henriett el tudta olvasni azt is, mi áll kinn a kaktuszon, látta rajta valamennyiük nevét, a sajátját is, és látta a gyertyák számán, amelyeket Blanka a halotti oltárra rakott, hogy nem csak nekik meg az őrnagynak, mindenkinek világított, akiket elhagyott, még Temesnének is.

Sokat volt mellette, mert kíváncsi volt rá, kinek az alakja miképpen rögzült meg Blankában, és hogy játssza el árnyékaikat a bronzlábú heverők és alacsony ülőkék között, ahol csak Blanka férjének a szobája volt olyan, amilyennek Blanka a szobákat megszokta, de oda sem illett bemennie nőnek. Ha a konyhában járt, ahol szintén nem volt keresnivalója, a cselédség áhítattal figyelte, hogy sürgölődik. Blanka kitűnően főzött, mint ők lányok mindannyian, akiket Temesné tanított, csak otthon lusta volt rá, és itt is csak akkor jutott eszébe, ha emlékezni kívánt, és Temesnét akarta maga körül érezni. Temesnét tüstént visszahozták számára az otthoni ízek, bár amit Blanka főzött, itt kívüle senki se bírta megenni, ha megkóstolták, mindjárt félretolták, panaszkodtak a brutális fűszerekre, és úgy érezték, a puszta kóstolástól is megfájdult a gyomruk. Blanka legtöbbször Elekesnét játszotta el, párnát varrt, érthetetlen mintázatú ormótlan párnákat, amelyeket a cselédek kaptak meg, de azok se tudtak mit kezdeni velük, mert a szigeten nem volt szokás párnával puhítani az ülőhelyet, annyira melegített, hát gyöngéden eltüntették, miközben jól megnézték a fura mintákat, amelyeket Blanka rájuk hímzett. Nézték a gémeskutat, amiről nem tudták, micsoda, és az emlékezetből felvázolt Lánchidat, amelyet szintén kivarrt Blanka kék fonállal. A képből semmit nem értettek, csak az oroszlánokat, mert a szigeten valamikor oroszlán képében élt egy isten, és azt gondolták a Lánchídról, valami jelkép.

Ha járt-kelt, merev derékkal, hátrafeszítve a vállát, alig hajló térddel, szálfaegyenesen, új családja érdeklődve figyelte, nemigen volt fogalmuk Blanka elhagyott hazájáról, honnan tudták volna, milyen járással jártak ott valamikor a katonatisztek. Blanka megtanulta kezelni a sziget hangszereit is, s ha vendégek voltak, és az öregasszony büszkélkedni akart más öregasszonyok előtt engedelmes, szelíd menyével, mert a szigeti fiatalasszonyok mind szemtelenek voltak, a távoli főváros rossz erkölcsei szerint öltözködtek, és kinevették az idősebbeket, hajlandó volt még szerepelni is. Mindig óriási tapsot kapott, ha fújdogálta a sípját, és eljátszotta rajta a világ legkülönösebb dallamait, azokat, amelyeket Heldnétől tanult, aki úgy szeretett pentaton dalokat zongorázni. Henriett csak fülelt ilyenkor a tömjénillatú, fényesre világított fogadószobában, ahol a cselédek egyre hordták a kávét és frissítőket, és azt érezte, anyja reálisabban jelen van most, mint ott, ahol általában tartózkodik: a vékony, kanyargó, gyermekes dallamban a Katalin utcai ház falai visszhangzanak. És apját is látta néha Blanka megjelenítésében, mert Blanka férjének, aki Párizsban járt egyetemre, szép könyvtára volt, gyűjtötte is az idegen műveket, és Blanka a szigeten rákapott az olvasásra. „Mért nem olvasol soha igazi irodalmat?” – kérdezte annyiszor Held a gyermek Blankától, és odakínálta neki a klasszikusokat, Blanka meg nevetve menekült előle, visszakiabálta neki, unja, nem érdekli. Elekes szégyenkezett: képtelenség ránevelni, nem olvas őnáluk kívüle, csak Irén. Apja kedvenc könyveinek francia fordítása most mind ott volt Blanka mellett, és Held ott mosolygott, bólogatott a klasszikusok közt, Henriett még a kezét is látta, ahogy kihúz egy könyvet, és lerakja az asztalra. A sorrendet is megtartotta Blanka, az ő hajdani könyvszekrényük könyvsorrendjét, ahogy valaha a Held-házban, olyan egymásutánban álltak a klasszikusok Blanka polcain.

Henriettet meghatotta, őrá milyen gyakran gondol. Blanka férje még egyetemi éveiből ismerte az idegenek különös vonzódását az állatokhoz, Blanka anyósa, aki itt született a szigeten, és a szárazföldön is csak egyszer járt, fogadalomból egy kolostorban, nem. Az elképedt, mikor Blanka elkezdte istápolni a kóbor állatokat, amelyek seregszámra nyüzsögtek a szigeten, anélkül hogy életükkel vagy halálukkal bárki is törődött volna, sőt ingerülten utasította a cselédeket, ha látta, hogy valamelyik öszvért vagy szamarat marnak a legyek vagy véres a szája: itassák, törölgessék meg, vegyék le a hámját azonnal. Blanka férje erre is büszke volt, erre a különös szokására, amelyet az öregasszony képtelen volt megérteni, tudta, hogy felesége ebben is a nyugatiakhoz hasonlít, és kifogás nélkül tűrte is, csak néha lett ingerült, ha az étel miatt odakapott kutyafalkától maga is alig tudott bejutni a házába, és a kertben lassanként mozogni se lehetett Blanka macskáitól. Henriett hallotta, hogy Blanka minden állatot egy néven szólít, minden kóbor, éhes vagy beteg állatot, akit befogadott, és gyógyítani próbált, úgy hívott: Henriett. Bársonypillantású, tikkadt állatok emelték fel a fejüket Blanka kiáltására: „Henriett!”, és futott Blanka, vitte nekik a vizet, itatta a barmokat, anyósa meg a cselédség megrökönyödve és elragadtatva figyelte. „Henriett!” – mutogatott a cselédlány az elütött kutyára, amely ott maradt a porban, ahogy az autó félrelökte, s amelyet Blanka a maga kocsiján vitt be a szigeti kórházba, ahol, éppen az idegenek miatt, akik szinte kivétel nélkül az állataikkal érkeztek, nyaranta mindig rendelt egy fővárosi állatorvos is.

Bálintot és Irént nem játszotta el, róluk beszélt. Ők voltak az egyedüliek, akikről beszélt, anyósa, aki szívesen hallgatott minden történetet, nem győzött fülelni. Henriett hallotta, s elbámult, hogy komponálta át Blanka nemcsak saját életét, az országból való távozásának okát és körülményeit, de hajdani családját is. Blanka az őrnagyot tette meg apjának, Henriett, aki gyakran járt Blanka új hazájában, nem is csodálkozott ezen: a szigeten semmi becsülete nem volt egy nevelőnek, olyan kategóriájú ember, mint Blanka férje, szóba sem állt a helybeli elemi igazgatójával, de állandóan meghívta a helyőrség parancsnokát. Így Elekes és az őrnagy alakja a nyilvánosság számára összeolvadt, és mivel kellett, hogy Blanka az anyjáról is beszéljen, de elképzelhetetlen volt, hogy Elekesné rendetlenségén kívül varázsos kedvességét, lenyűgöző báját is érzékeltetni tudja, Henriett azt is átélte, hogy a leírásban a saját anyjára ismert. Heldné így kettős áttételben szerepelt a szigeten, nem csak dalait játszotta; alakját, jellemét, szelíd tisztaságát apróra elmesélte Blanka. Róla vagy Heldékről nem számolt be, se Temesnéről, csak Irénről és Bálintról, a fiút szintén megtette testvérének, ez egyszerűbb volt, mint megmagyarázni, ki ő, a sziget nem ismert férfi barátot, csak egyetlen értelemben. Blanka anyósa, aki kemény és sose panaszkodó öregasszony volt, de éppúgy tele mindenféle testi bajjal, mint más öregek, vágyva gondolt a nagy orvosra, a professzorra, aki ott él abban a távoli országban, és nincs olyan betegség, amit meg ne tudna gyógyítani. Az öregasszony és fia világképe szerint asszonynak nem illett pénzt keresnie, a folyton dolgozó Irén átváltozott hát az ábrázolásban karitatív munkát végző jósággá, még vallásos is lett, sokkal vallásosabb, mint valójában, majdnem bigott, végül olyan kerek és tökéletes, hogy az öregasszony néha azt gondolta, ki kellene segíteni a hazájából valamiképpen, és hozzáadni a kedvenc unokaöccséhez. Blankával is nagyon meg volt elégedve, Irén még kiválóbbnak és hibátlanabbnak látszott. Henriett hallgatta, Blanka mit beszél, és bámult, hogy sem az öregasszony, sem a fia nem veszi észre, hogy valami baj van vagy lehet Blankával. Csak elszörnyedt, mikor egyszer ismét ott volt közöttük, a cselédek a lépcsőn kuporogtak, ahogy szoktak, az öregasszony lábánál, Blanka férje akkor jött haza a törvényszékről, még feketében volt, ahogy a tárgyalást levezette. A pálma meg se rezzent a képtelen hőségben, a Henriettek ott hevertek lehunyt szemmel a kertben, alig emelkedett a horpaszuk. Blanka ráhajtotta arcát a pálmafa törzsére, és azt kiáltotta: „Hó! Jég!” Könnyű szó volt, a cselédek felkapták, mint egy narancsot, dobálták egymás felé, az öregasszony is felkapta, kacagott, és ő is azt kiabálta: „Hó! Jég!”, mintha valami sportmérkőzésen buzdítaná a játékosokat. Blanka kihajolt a mellvéden, és belekiáltotta a tengerbe: „Katalin utca! Katalin utca!” Ez nehezebb volt, de azért ezt is ki tudták mondani. „Katalin utca!” – mondta Blanka férje, és kacagott, büszkén nézett Blankára, aki ilyen kedves és mókás dolgokkal szórakoztatja őket egy ilyen meleg délutánon, és láthatólag maga is annyira mulat anyanyelve buta, semmit nem jelentő szavain, hogy csorog az arcán a könny.

Jegyzetek

1Kézimunka.

2Apró dísztárgy.

3Definitív: végleges.

4Leanderek.

Tartalom

Helyszínek

Időpontok és epizódok

Ezerkilencszázharmincnégy

Ezerkilencszáznegyvennégy

Ezerkilencszázötvenkettő

Ezerkilencszázötvenhat

Ezerkilencszázhatvanegy

Ezerkilencszázhatvannyolc

Jegyzetek

Forgalmazza:

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0