„Másképp beszél és másképp hallgat az, aki ott volt, ezért másképp beszél és másképp hallgat az is, aki nem volt ott. Van ebben az új egyedüllétben valami félelmetes és ijesztő, ahogy lassan elhagynak minket a túlélők és magunkra maradunk.”

Esterházy Péter

I. RÉSZ

1.

1980

– Hülye zsidó! – üvöltötte neki Szilágyi Laci, és Eszternek annyira, de annyira kellett röhögnie, hogy alig tudta visszatartani, mert ő is csak előző nap tudta meg, hogy ő egy „hülye zsidó”, és a Szilágyi Laci nem is sejthette, mennyire beletrafált a közepébe. Eddig nem is ütötte meg a fülét, amikor zsidóztak körülötte, nem is gondolt bele, mit jelent valójában, megszokta, hogy ez szitokszó, mint ahogy a hülye buzit se vette senki szó szerint. Ötödikesek voltak, azt a korszakukat élték, amikor a fiúk és a lányok kölcsönösen utálják egymást.

Előző délután egy holokauszt-fotókiállításon voltak az anyjával a Vigadóban. Eszter azt sem nagyon tudta, mi az a holokauszt, csak azt, hogy csomó embert megöltek, meg hogy volt a háború, amiben sokan meghaltak. Ezt az elméje mérhetetlen messzeségbe helyezte, a maga tizenegy évével nem érzett nagy különbséget a keresztes háborúk és a második világháború között. Ez is csak olyan dolog volt számára, amiről a történelemkönyvek írnak. Pedig tisztában volt vele, hogy az anyja már javában élt akkor, egy évvel lehetett csak fiatalabb a háború végén, mint most ő, és tudta azt is, hogy az anyjának azért olyan rosszak a fogai, mert a „táború” alatt nem volt elég étel, mert „lelőtték a szegény jó ennivalót”. Még iskoláskora előttről emlékezett erre az ikonikus beszélgetésre, ami beíródott a családi legendáriumba.

Ahogy nézte a kiállított fotókat, amelyekről vele egykorú, csont és bőr, kopaszra borotvált gyerekek és felnőttek néztek rá vissza üveges tekintettel, szorongás vett rajta erőt. A teremben elfogyott a levegő, az emberek szemlesütve járkáltak a halálszagú képek között, mintha az ő szégyenük lett volna, hogy mindez megtörténhetett. Egy idős néni a könnyeit törölgette, ki tudja, kit veszített el a háborúban. Eszter is feszengett, nem akarta látni, amit a képek megörökítettek, nem akart belegondolni, milyen érzés lehetett a közeli halál tudata, amúgy is tele volt szorongással és halálfélelemmel mostanában, nem hiányzott neki még ez is. Mégis, valami furcsa kíváncsiságot érzett: vajon tudták-e ezek az emberek, mi vár rájuk, tudták-e, hogy életük utolsó fényképe készül róluk? Szinte érezte, amit azok ott a képen, eggyé vált velük, átköltözött belé a szomorúságuk, a rettegésük, egészen különös tapasztalat volt, mintha egy másik dimenzióba lépett volna át.

Haragudott az anyjára, amiért elvitte a kiállításra, nem értette, miért ragaszkodott hozzá, hogy elkísérje. Rémesen ijesztő volt az egész, felkavarta a haláltáborok látványa. Mi köze van neki ehhez, miért kell őt ezzel gyötörni? Úgy érezte, menten megfullad, menjenek már! Mire jó ilyeneket nézegetni, nem inkább felejteni kéne? Egyáltalán, miért kell erről kiállítást csinálni? Miért kell más emberek szenvedését kiállítani? És főleg, neki miért kell ezt látnia? Inkább lemenne az Ildivel a térre, biztos már a többiek is ott vannak, induljanak már haza!

Ahogy oldalra sandított, látta, ahogy az anyjának könny gyűlik a szemébe, ettől aztán összeszorult a szíve, vajon ő miért kínozza magát, minek jöttek ide? Mondott is valami ilyet, nem jó ezt látni, menjünk már, anyu, miért vagyunk itt? Az egyik képen furcsa betűs felirat állt, az anyja azt mondta, héber betűk, és elolvasta, mi van odaírva. Már akkor érthette volna, mi a helyzet, de nem értette, nem akarta érteni. Jobb lett volna, ha már ebből veszi az adást, de ő tette az érzéketlent és az értetlent, haza akarok menni, anyu, nem akarom ezt nézni, nem érdekel!

És aztán bumm, minden megváltozott. Hideg zuhanyként érte a bejelentés, ott, a képek előtt, ahonnan csak menekülni szeretett volna, valóságos sokk volt neki az új tudás: az anyja zsidó. Sőt, ő is. „Azért jöttünk el ide, mert én is zsidó vagyok. Sőt, te is.” Mi az, hogy ő zsidó? Hogyhogy az anyja zsidó? Hogy gondolja, hogy ezt csak úgy odalöki neki? És ha így van, eddig miért nem mondta? Miért kellett eltitkolni? Vagy inkább: miért nem titkolta tovább? Szédült az új információ súlya alatt, és onnantól kezdve már egész másként nézett a képekre, akár az anyja is lehetett volna rajtuk, simára borotvált fejjel, csíkos ruhában. Persze ha az anyját akkor ott megölik, akkor ő maga sem születhetett volna meg, ettől megint rettentő szorongás jött rá, mint ahogy mostanában sokszor, amikor megpróbálta elképzelni, milyen lehet a nem levés. Rengeteg kérdése volt: hogyhogy az anyja megúszta, ismert-e olyat, akit ott öltek meg, látott-e ismerős arcokat a képeken, volt-e neki is sárga csillaga? De nem érezte illendőnek, hogy bármit is kérdezzen, amúgy is meg kellett emésztenie a hallottakat.

Miért nem tudott ő eddig semmit erről? Hogy lehet, hogy az anyja semmit nem mondott neki a zsidóságukról? Vajon apu is zsidó? És mikor járnak templomba, izé, zsinagógába? Titokban? Sosem látta az anyját imádkozni, náluk a vallás nem volt téma, nem is értette, hogy lehetnek ők zsidók, még olyan micsodát sem hord a családban senki a fején. Igaz, anyai oldalon alig voltak felmenői, nem ismerte a nagyszüleit, az anyjának egyedül a húga élt, az ő nagynénje, Ági. Sosem töprengett azon, miért nincsenek az anyjának rokonai, de most már érezte, hogy nincs ez rendjén. Vajon megölték őket? Ezért nincs az anyjának szinte senkije, nagynénje, nagybátyja, unokatestvére?

Aztán nagy nehezen eljöttek végre a kiállításról, csendben battyogtak hazáig. Látta, hogy az anyja az emlékeibe süllyedt, ő pedig nem akart vagy nem mert kérdezni. Egy napig emésztette a hallottakat, de mire Szilágyi Laci lezsidózta, már ki is alakult benne valamiféle zsidó identitás, úgy érezte, azok az emberek a képeken mind a rokonai voltak, szerette volna nekik megüzenni, hogy nem mindenki halt meg, ott van például ő meg az anyja, és szerette volna nekik megígérni, hogy nem fogja engedni, hogy ez a borzalom megismétlődjön.

– Gondolkodtam, végül is nem mindenki lehet zsidó – mondta másnap, iskolából hazafelé menet az anyjának, aki csak sejtelmesen mosolygott, és nem is tudta, hogy egyetért-e vele, vagy mi van, jó dolog-e ez a zsidóság, vagy sem, büszke legyen-e, és küldje el az anyjába a Szilágyi Lacit, vagy inkább zsidózzon ő is, nehogy gyanússá váljék. Szabad-e ezt mesélni másoknak? Elmondhatja-e például Ildinek?

Aztán elég hamar megértette, anélkül, hogy bárki elmagyarázta volna neki, hogy ahogy az anyja eltitkolta előle a zsidóságukat, neki is úgy kell ezt a titkot őriznie. A szilágyilacik mellett megtanulta, hogy ez olyan téma, amiről jobb nem beszélni. „Are you Jewish?” – kérdezte tőle jó húsz év múlva egy haszid zsidó New York külvárosában, és zsigerből azt válaszolta, hogy „No”.

2.

1939. szeptember

Rekkenő meleg volt, pedig már az ősz második napja telt el, de ez a gyerekeket nem zavarta. Az ötéves Juditka és a hároméves Ágika a Jávorka Ádám utcai zsinagóga melletti kertben játszottak. Hosszúak voltak még a nappalok, háromnegyed nyolckor köszöntött csak be a sabbát, addig a gyerekek még bőven szaladgálhattak. A templom ötpercnyire volt a Bosnyák téri lakásuktól. Odafelé apuka mesélte nekik, hogy ez egy különleges szombat lesz, a „vigasztalás szombatja”, de ők nem értették, hogy miért is kéne őket vigasztalni, jó kedvük van, semmi okuk a búsulásra. Válaszul apus hümmögött valamit a zsidók száműzetéséről, mire Ágika kérdezte, mi az a számtüzetés, de a választ már egyikük sem várta meg, rohantak a többi kisgyerekhez, akik a templomnál játszottak. Számukra egészen más okból kivételes ez a szombat: Vilmos bácsiék is átjöttek Budáról az istentiszteletre, így amíg apuka és Vilmos bácsi bementek a zsinagógába, addig unokatestvérükkel, Gyurikával együtt fogócskázhattak a templomkertben. Mint minden péntek este, anyuka otthon maradt a nagymamával, hogy mire beköszönt a sabbát, kész legyen a vacsora.

Gyurika mindig elvarázsolta a lányokat. Sötétbarna, göndör haját elöl forgók tarkították, kis turcsi orra, mélyen ülő barna szemei, nyáron jól látható szeplői miatt olyan volt, mint egy baba. Ritkán látták őket, pedig apuka nagyon szerette a bátyját, Vilmost, a kislányok pedig a rajongásig imádták Gyurikát. Vilmos egyre jobban eltávolodott a családtól, amióta nagyon más világba nősült, mint az övék. Felesége, Olga gazdag gyároscsaládból jött, Budán éltek, egyedüliként a kiterjedt Perlmann családból. Juditka apjának, Sándornak rengeteg testvére volt, apja, Perlmann Mór újranősült, miután az első feleségét elvesztette. Mindkét házasságból nyolc gyereke született, és tizennégy még élt. Sándor a legfiatalabbak közé tartozott, és szülei már meghaltak, őket Juditka és Ágika nem is ismerték. A testvérek közül sokan feljöttek Budapestre a szülőfalujukból, Tiszasülyről: Vilmos, Ilon, Juliska, Ida, Lipót, Jenő, Rudi és Bözsi. Az anyukának, Blankának nem volt ilyen nagy családja, húga, Nusi Újpesten lakott a férjével, Bélával. Újpest akkoriban még nem tartozott Budapesthez. 1939 szeptemberében még senki nem sejtette, később ennek micsoda jelentősége lesz. Volt egy bátyjuk, Sanyi, őt Juditka alig ismerte, csak egyszer találkozott vele. Korábban Prágában tanult az orvosi egyetemen, mert Budapesten már numerus clausus volt. Galántán éltek, ott praktizált, mert Budapesten – zsidó lévén – nem dolgozhatott orvosként.

Perlmann Sándor családja szerény körülmények között ugyan, de békésen élt Zuglóban, a Bosnyák téren. A házuk egy emeletes, gangos, belső kertes ház volt, alig tíz lakással. Anyja, Donáth Blanka Judit születéséig egy bankban dolgozott, gyenge egészsége miatt akkor is csak napi négy órát vállalhatott, mert kislánykora óta baj volt a szívével. A gyerekek születése óta nem ment vissza dolgozni, Sándor tartotta el a családot. Velük lakott az édesanyja, aki próbált minden házimunkát elvégezni a lánya helyett, hogy kímélje. A nagymamát kemény fából faragták, fiatalosan mozgott, az sem esett nehezére, ha a kislányok után kellett szaladnia. Mélyen vallásos volt, és szigorúan kóser konyhát vitt.

Sándor textilkereskedő volt, a vérében volt a mesterség, bármit el tudott adni. A „nagysága”, Körösiné paraszttextil üzletében dolgozott a Garay téren. Senki nem tudta, honnan ez a remek kereskedői vér, az apja, Perlmann Mór sakter volt Tiszasülyön, vagy ahogy elegánsabban hívták, metsző, ő végezte a zsidó közösségnek az állatok rituális vágását. Sándornak a kereskedés mégis a vérében volt, a vidékről vásárolni jövő asszonyok rajongtak érte, mindannyiszor elkápráztatta őket a tudásával: kívülről fújta az összes népviseletet. Vidéken akkoriban még népviseletben jártak a nők, és Sándor messziről meg tudta állapítani a szoknyák mintájáról, anyagáról, ki hova valósi. „Kistarcsa”, „Üllő”, „Nagytarcsa”, még az egymáshoz közel lévő települések népviseletét is meg tudta különböztetni egymástól. Kedves volt mindenkivel, pontosan tudta, kihez hogyan szóljon, fejben tartotta az asszonyok búját-gondját, tudta, kitől miről kell érdeklődnie, és ez a figyelmesség határozottan látszott az eladási számokon. Tisztességes kereskedőember volt, nem csapott be senkit, de nagyon meggyőzően tudta árulni a portékáját.

Pár éve, amikor Ágika még egész kicsi volt, pár hónapos, Sándor Juditkát is elvitte magával az üzletbe. Anyuka Ágikával volt elfoglalva, Juditka meg kiharcolta, hogy ne kelljen otthon hallgatnia a gyereksírást. „Vigyél magaddal, apus! Nem bírom ezt az állandó óbégatást!” És apus nevetve beadta a derekát, nehezen tudott elsőszülöttjének ellenállni, így együtt mentek dolgozni. Juditka nagyon örült: kész kincsestár volt számára a szövetbolt, imádta a színes, különböző tapintású gurigákat, a gombokkal órákon át tudott játszani. Egymásnak adták a vevők a kilincset. Juditka csak ámult, milyen jól ismerik, és mennyire szeretik az apját „a nénik”.

– Vegye meg kisasszony, hisz ez duplán van lavisztrálva! – ajánlgatta a gyönyörűséges kékfestős kelmét.

– Mit jelent az, hogy lavisztrálva? – kérdezte tőle Juditka, mikor a vásárló elment, és apus nevetve válaszolta:

– Semmit! Én találtam ki!

Perlmann Sándor ügyesen gazdálkodott a pénzzel is, ami pont elég volt, hogy a kétgyerekes családját és a felesége édesanyját eltartsa. Nem dúskáltak, de jól éltek, és mindig jutott valami finomság a sabbátasztalra, így a gyerekek aznap is tudták, hogy játék után rendkívüli vacsora várja őket otthon.

Juditka már nagyon várta, hogy iskolába mehessen, de még egy évet türelemmel kellett lennie. Okos, gyors észjárású kislány volt, az anyja egyedül azon aggódott, mi lesz a gyerek balkezességével az iskolában: mindent a bal kezébe fogott, kizárólag bal kézzel rajzolt pici korától kezdve. Már a nevét is le tudta írni nagybetűkkel, de azt is csak bal kézzel. A nagymama próbálta átszoktatni, „a szép kezeddel írj”, mondta neki mindig, de a kislány következetesen visszavette a bal kezébe a ceruzát.

Juditka a templomkertet úgy ismerte, mint a tenyerét, minden délelőttöt itt töltötték a nyáron. Egyfajta tábor volt, nyári óvoda, imádtak oda járni Ágival. A hatalmas platánfák sátorszerűen borították be a kellemesen árnyas kertet. Egy fiatal nő, Méhler Szidi néni vigyázott rájuk, körjátékoztak, énekeltek vele naphosszat. Gyakran mesélt nekik bibliai történeteket, egyfajta talmud-tóra előkészítő volt ez a gyerekeknek. Szidi néni kedves volt, és kicsit sem szigorú, mégis hallgattak rá, jó érzékkel találta meg a hangot kicsitől a nagyig mindenkivel. Zugló kultikus helye volt a Jávorka utcai templomkert, ötévestől tizenkét évesig képviseltette magát minden korosztály, néhanapján akár harminc gyerek is összegyűlt a zsinagóga körül.

Aznap – feltehetőleg a kánikula miatt – nem gyűltek össze sokan. Ott volt az ortodox családból származó Rácz Samuka, alig nagyobb Ágikánál, Szidi néni kedvence, mert gyönyörűen énekelt. Schwarcz Aranka, akit nem nagyon szerettek, mert folyton árulkodott, Brichter Évike, aki Juditka legjobb barátnője volt, Laukner Aladár, a kis lókötő, akinek folyton a rosszalkodáson járt az agya, meg a nagyfiú, Fleischmann Gábor, akire mindenki felnézett – ő volt a legidősebb közülük.

Azt a szeptember eleji pénteket bearanyozta, hogy Gyurika is velük játszhatott. Ágikával egyidős volt, de míg a húgával Juditka folyton csak veszekedett, Gyurika anyai ösztönöket csalt elő belőle.

– Gyere, Gyurika, megmutatom a Sion hegyét! – Így nevezték el a gyerekek a kis szánkódombot a templomkertben, Szidi nénitől hallottak Sion hegyéről. Juditka rendszeresen rendezett színdarabokat a többiekkel, mindig az aktuális tanultakat vitték színpadra. Valódi vezérszemélyiség volt, könnyedén irányította a nagyobb gyerekeket is, akik örömmel engedelmeskedtek a „rendezőnek”. Boldogok voltak, és sosem gondolták volna, hogy ez egyszer megváltozhat.

A nap már lemenőben volt, és a gyerekek kezdtek hazaszállingózni. Először Samut vitték el, az ortodox családok napnyugta után szigorúan tartották a szabályokat, és siettek, hogy mindennel kész legyenek, mire beköszönt a sabbát. Juditkáék jöttek el utoljára, ők laktak a legközelebb a kerthez. Hétre értek haza, még akkor is nehezen rángatta el apuka a lányokat a zsinagógától.

– Gyurikáék nem jöhetnek hozzánk vacsorázni? – vonta félre az apját Juditka, mielőtt még elváltak volna Vilmos bácsiéktól, de ez fel sem merülhetett, a gazdag rokonok sosem jöttek hozzájuk, anyuka amúgy is szégyellte, milyen szegényes körülmények között élnek Vilmosékhoz képest. Blanka tele volt kisebbségi érzéssel, nem szerette, ha bárki ment hozzájuk. Vilmos bácsi akkor járt náluk utoljára, amikor Ágika megszületett, Olga néni már nagy pocakkal feküdt otthon, így el tudott tőle szökni. Ennek már három éve.

Ahogy lement a nap, anyuka meggyújtotta a gyertyákat. Pár hónappal azelőtt, amikor Blanka nyár elején kórházban feküdt a szívével, Juditka gyújthatta meg a gyertyákat sabbátkor. Borzasztó büszke volt magára, főleg, hogy Ágikának ezt még sosem engedték. A gyertyagyújtás után apuka a kislányok fejére helyzete a kezét, hogy megáldja őket, és ahogy minden péntek este, Juditkát valami borzongató érzés kerítette hatalmába. Úgy érezte, rendkívüli erő sugárzik az apja kezéből, bízott benne, hogy kicsit többet adagol neki, mint Ágikának, hiszen ő volt a nagyobb.

Mikor asztalhoz ültek, apuka elmondta az imát, Báruch Átá Ádonáj Elohénu Melech HáOlám áser kidsánu b’micvotáv v’civánu l’hádlik nér sel sábát, majd mindannyian gut jantevvel köszöntötték egymást. Juditka imádta ezeket a péntek esti rituálékat, sőt az egész szombatot szerette: ilyenkor se anyuka, se apuka nem dolgozott, mindenki ráért, és mindenki otthon maradt. Ágika alig bírta kivárni, hogy elkezdhessen enni. Leginkább az asztal közepén lévő, terítővel letakart barhesz izgatta, a nagymama sütötte, de ki kellett várja, amíg azt is megáldják.

Juditka érezte, hogy más a vacsora hangulata, mechanikusan követték a megszokott rituálét, de mintha valami nyomasztotta volna a felnőtteket, megsűrűsödött a levegő. Szokatlan volt az őket körüllengő feszültség, mindig olyan békében teltek ezek az esték, de aznap látta a riadt tekinteteket, a nagymama többször próbált belekezdeni valamibe, „a lengyelek…”, de folytatni nem tudta, mert anyuka elhallgattatta, nicht vor dem kinder, mondta. Juditka utálta, mikor ezt mondják, nihtfordémkinder, tudta, hogy olyankor valamit eltitkolnak előle, pedig ő mindent tudni akart. Na majd vacsora után kifaggatja apust, ő úgyis mindent elmond neki.

De vacsora után apus nem volt beszédes kedvében, azt mondta, bemegy a szobába, őket meg Ágikával beküldte játszani. Szokatlan volt apukától az undok hang, különösen egy sabbáteste. Juditka duzzogva ment be a kis szobába Ágikával. Két szobájuk volt, az egyikben a szülők aludtak, a másikon a lányok osztozkodtak a nagymamával. Nem elég, hogy Gyurikával nem játszhattak eleget, mérgelődött, most még apus se akar vele beszélgetni. A fülét az ajtóra tapasztotta, és hallotta, amint anyus győzködi apukát, tegyen kivételt, hallgasson rádiót, meg kell tudniuk, mekkora a baj. Nem voltak ortodoxok, nem tartották szigorúan a szabályokat, például oltottak villanyt ilyenkor is, de apus rádiót sosem hallgatott szombaton. Mi történhetett? Mitől ijedt meg anyuka? Apus hajthatatlan maradt:

– Sabbátkor nem hallgatunk rádiót, hidd el, nem kell izgulni – nyugtatta anyukát, de ő egyre csak hajtogatta, hogy „meglátod, Sanyikám, megint a zsidókat veszik elő”.

Juditka egy kukkot sem értett az egészből. Miért vennék elő a zsidókat, és kik? Ágika kérte, hogy meséljen valamit, de semmi kedve nem volt hozzá, ahogy apuka elhessegette őt, úgy küldte el maga mellől Ágikát játszani.

Próbálta elképzelni, kik veszik elő a zsidókat, és honnan veszik elő őket, ők csak a jégszekrényből szoktak elővenni dolgokat. Miért pont a zsidókat? A közelebbi ismerőseik közül szinte mindenki zsidó volt, egyedül Kőrösinéről, az apja munkáltatójáról tudták, hogy gój. De Juditka tudta, hogy Budapesten élnek nem zsidók, a ház lakói közül is csak Ligetfalvi néniről tudták, hogy zsidó, tisztában volt azzal is, hogy másfajta templomaik vannak, a Bosnyák téren is épült egy jó ronda katolikus templom a házukkal szemben, pont ráláttak az építkezésre az ablakukból. El nem tudta képzelni, miért lenne baj, hogy valaki zsidó, hát szépen élnek ők is, sőt tartják a szokásokat, járnak zsinagógába. Hallotta, hogy Szidi néninek mesélte a Fleischmann Gábor, hogy van egy nagybátyja, aki zsidó volt, de már nem az, kikeresztelkedett, így mondta. Mikor erről kérdezte apust, miért keresztelkedik ki valaki, azt mondta, hogy biztos összeveszett az Örökkévalóval, megharagudott rá valamiért, de majd jól megbánja. Juditka akkor elhatározta, hogy ő biztos nem fog kikeresztelkedni, mert nem akarja később megbánni, meg mit szólna ahhoz az Isten.

Végre bejött hozzájuk anyuka, csupa piros volt a szeme, Juditka látta rajta, hogy sírt.

– Mi a baj, anyuka? – kérdezte, de anyuka nem akart semmit elárulni. – Kik azok a lengyelek? – próbálta faggatni, de nem kapott erre sem választ, anyus szótlanul vetkőztette Ágikát, hogy vigye fürödni.

– Juditka, aztán gyere te is, amíg meleg a víz a lavórban! Siessünk, hogy ki ne hűljön!

Végül apuka is benézett hozzájuk jóéjszakátpuszira, de Juditka érezte, milyen ideges még mindig. Azzal nyugtatta magát, hogy biztos csak a cigi hiányzik neki, ez volt a másik szabály, amihez tartotta magát, sosem gyújtott rá sabbátkor, anyuka mondta is neki sokszor, „jaj, Sanyi, inkább cigiznél, mint minket szekálj”. Mielőtt elaludt, imádkozott, mint minden este, és azt kérte, másnapra legyen minden a régi, Anyukáék legyenek megint jókedvűek. Eszébe jutott a reggeli beszélgetésük apussal, már akkor tudhatott valamit, úgy látszik, mégiscsak jó lesz valamire ez a vigasztalás szombatja.

Aztán másnap a titkolódzás ellenére megtudta, mi okozott riadalmat a családban. Kiment a szombat, apuka végre rágyújtott, és Juditka azt remélte, ezzel vége lesz a feszültségnek. Megint szólt a rádió, apus, anyus és nagymama egy emberként tapasztotta rá a fülét. Ágikával a kisszobában voltak, de nem hallottak semmit, legalábbis semmi olyat, amit értelmezni tudtak volna. Egy-két szófoszlány jutott el hozzájuk, Lengyelország, Németország, de Juditka nem tudott ezekkel a szavakkal mit kezdeni. Próbálták játékkal elütni az időt, de nehezen ment: a felnőttek izgatottsága rájuk is átragadt. Rettenet meleg volt, beszorult a lakásba a levegő, a nyár utolsó erőfeszítései voltak ezek, mintha meg akarná mutatni az ősznek, ki az erősebb.

A Perlmann családban aranyszabály volt, hogy a gyerekek semmi szín alatt nem juthatnak rossz hírekhez, és ha a nicht vor dem kinder jelszót bedobta valaki a felnőttek közül, akkor azonnal témát kellett váltani. Ahogy általában a zsidó családokban, náluk is minden a gyerekek körül forgott, és alapvetés volt, hogy meg kell őket védeni minden rossztól. Mikor Blanka kórházba került a szívével, a szülők úgy döntöttek, Sándor azt mondja a lányoknak, hogy anyuka Nusihoz, a testvéréhez ment el segíteni pár napra Újpestre. Nem akarták, hogy a kislányok izguljanak, úgy gondolták, jobb, ha nem tudnak az anyjuk betegségéről. Azonban a nagy riadalom közepette a nagymamának elfelejtettek szólni, hogy ez a „hivatalos verzió”, és ő elkottyintotta a lányoknak, hogy anyuka kórházban van a szívével, így Sándor lebukott. Ettől aztán a lányok még jobban megijedtek, ha apuka nem mondott igazat, biztosan hatalmas a baj. A nicht vor dem kinder hallatára Juditkának mindig görcsbe rándult a gyomra, és sokszor még a valósnál is nagyobb bajt képzelt.

Végül anyus unszolására lementek a zsinagóga kertjébe, mert a lakásban elviselhetetlen volt a hőség. A többi gyerek már mind tudta, mi történt. „Kitört a háború”, minden második gyerek ezzel fogadta őket. Az értelmét egyik sem fogta fel, de azt tudták, hogy ez most a Nagy Hír, ami körül forog a világ. Juditka ismét játszott a szavakkal, mi az, hogy „kitört a háború”, már megint milyen furcsa mondás, mint az „előveszik a zsidókat”. Kitörni a szék lába szokott. De azt tudta, hogy mi az a háború, nagymama mesélt róla eleget, főleg akkor, amikor Ágikával nem akartak valamit megenni, jött, hogy „nem tudjátok ti, mi az az éhezés, bezzeg a háború alatt hogy örültünk volna ennek!” Így Juditka arra jutott, hogy most majd nem lesz mindig ennivalójuk, ha kitört a háború. Nem akart éhezni, ez megijesztette. Nehezen tudta elképzelni, hogy ne legyen ennivaló otthon, minden ünnepük az evés körül forgott, a vacsoraasztal volt az a hely, ahol a legjobban együtt tudott lenni a család. Imádott enni, duci kislány volt, főleg a nagymama kelt tésztáit szerette. Az nem lehet, hogy ezentúl majd nem kerül minden sabbátkor finom étel az asztalra, hogy a nagymama nem süt majd barheszt, almás sütit vagy buktát. Még szerencse, hogy nem nálunk van a háború, hanem a lengyeleknél, bárhol is legyen az, nyugtatta magát. De azért érezte, hogy valami nem stimmel a gondolatmenetével, miért vannak akkor anyukáék úgy megijedve? A Fleischmann Gábor nem jött aznap a templomkertbe, pedig azt remélte, ő már érti, hogy mi ez az egész, és még talán azt is megmagyarázta volna, kik azok a lengyelek, kik veszik elő a zsidókat, és miért.

3.

1941. október

Juditka egyedül battyogott haza a Telepes utcai iskolából, tele volt nehéz érzésekkel. Más napokon ilyenkor vidáman sétált hazafelé a barátnőivel, akik szintén a környéken laktak. Szép őszi nap volt, a földet színes levelek tarkították, a Fűrész utcában már hullottak a gesztenyék a fákról. Mérgesen rugdosta őket, tudta, hogy anyuka haragudna érte, mert lekopik tőle a cipője orra, de nem érdekelte. Nézte, ahogy a gesztenyék pattogva tovagurulnak. Délig tartott az iskola, és idén már megengedték neki, hogy egyedül menjen haza a békés utcákon. Megbízható, okos kislány volt, nem kellett attól félni, hogy elkódorog. A nagymama mindig finom ebéddel várta haza.

De ez a nap nagyon máshogy alakult, mint a többi. Egyszerre volt mérges és szomorú, próbálta megemészteni a megemészthetetlent. Még a barátnőjét, Brichter Évit sem várta meg, egyedül akart lenni. Beszélgetni sem volt kedve, nem tudott volna úgy csinálni, mintha mi sem történt volna, beszélni a történtekről meg pláne nem akart.

Egy hónapja kezdte a második osztályt, alig várta, hogy vége legyen a nyárnak, és újra iskolába járhasson. Nehezen döcögtek a nyári napok, még úgy is, hogy mindennap mentek Szidi nénihez. A nyáron új gyerekekkel bővült a társaság. Hegyi Ili a Jávorka utcában lakott, pont a zsinagógával szemben, Juditka legjobb barátnője lett. Iliék Lengyelországból menekültek át Magyarországra, azt mesélte, ott nem szeretik a zsidókat, azért kellett eljönniük. Anyukája lengyel volt, de az apja magyar, Ili mindkét nyelvet jól beszélte. Jött egy nagyfiú is, Sziklási Jancsi, róla nem tudták, honnan érkezett. Mindig szomorú volt, és hallgatag, fátyolos, barna szemei szívfacsaró, mélységes fájdalmat tükröztek, amiről sosem beszélt senkinek.  Már nem Rácz Samu volt a legkisebb a csapatban, hanem Ili húga, Vilma, ő egész jól összebarátkozott Ágikával. Időközben Samu szemüveges lett, a szemüveg szárától viccesen elálltak a fülei, a puszta látvány is mosolyt csalt mindenki arcára. Még mindig gyönyörűen énekelt, de már nehezebben lehetett rávenni: kezdett szégyellős lenni.

Gyurika két éve nem járt a Jávorka utcában, utoljára pészachkor látták az unokatestvérüket, akkor ők voltak Vilmos bácsiéknál látogatóban. A vendégséget nagy készülődés előzte meg, anyuka ideges volt, Ágikát kétszer is átöltöztette. Nagymama befonta a lányok haját, Ágikának rózsaszín, Juditkának piros masnit fűzött a copfjába. Ágikának rengeteg haja volt, még sosem vágták, szinte a derekáig ért. Nagyon szép kislány volt. A nagymama nem ment velük, de fenséges macesztortát sütött, azt vitték ajándékba. Juditka mindig megilletődött, amikor Vilmos bácsiék lakásába mentek, úgy érezte magát, mint egy múzeumban. Az egyetlen ismerőseik voltak, akik Budán laktak, sosem mentek át a Duna túlpartjára, csak hozzájuk. Négy szobájuk volt, egy külön szoba a vendégek fogadására. Olga néni érezhetően próbált velük kedves lenni, de anyuka utána panaszkodott apusnak, hogy milyen lekezelő a „szegény pesti rokonokkal”. Olga néni szüleinek téglagyára volt, ők vették ezt a nagy lakást a lányuknak. Juditka nem tudta, Vilmos bácsi dolgozik-e egyáltalán, mégis sokkal jobban éltek, mint ők. Gyurika szobája nagyobb volt, mint az ő egész lakásuk, a három gyerek ott játszott, amíg Olga néni nem hívta őket ebédelni. Nem ő főzött, volt egy cselédjük, a Magdus, ez egészen hihetetlen volt Juditkának, hogy valakinek az legyen a dolga, hogy egy családra főzzön és takarítson utánuk. Náluk mindent a nagymama és anyuka csináltak. Persze az ebédből a legfinomabb a nagymama tortája volt, amit Olga néni herendi étkészletéből ettek.

Ennek már több hónapja volt, azóta nem látták Gyurikát. Juditka nagyon sajnálta, hogy nem laknak közelebb, akkor Gyurika is járhatna Szidi nénihez, talán azt még Olga néni is engedné.

Amíg a templomnál voltak, repült az idő, de otthon nyomasztó volt a hangulat. Már rég feladták a szüleik, hogy ne beszéljenek előttük a háborúról, képtelenség lett volna ezektől a hírektől megvédeni a gyerekeket. Június végén, amikor bemondták a rádióban, hogy Magyarország is belépett a háborúba, anyuka úgy zokogott, hogy Juditka azt hitte, sosem bírja abbahagyni. Apuka sem tudta megnyugtatni, sőt már a lányokra sem volt tekintettel, „mi lesz velünk, Sanyikám”, egyre csak ezt zokogta, a nagymama hiába ismételgette, hogy nicht vor dem, addigra a félelem elborította Blanka agyát, és nem tudott úrrá lenni rajta. Zihálva vette a levegőt, Juditka attól félt, mindjárt megfullad. Nagymama rögtön hozta neki a szívgyógyszerét, megitatott vele egy nagy pohár vizet, próbálta rávenni, hogy egyenletesebben lélegezzen.

– Kilégzés, belégzés – diktálta a tempót.

A kislányok nagyon megrémültek, Ágika szorosan a nővéréhez bújt, mégiscsak ő a nagy, majd megvédi a ronda háborútól.

– Juditka, mi most meghalunk?

– Nem halunk meg, ne beszélj butaságokat.

– Akkor miért sír anyuka?

– Mert fél.

– Mert mind meghalunk?

– Hagyd már ezt abba, nem hal meg senki! – mondta Juditka akkor már ingerülten, mert ő is nagyon félt, hogy meghalnak, de ezt mégsem mondhatta az ötéves húgának. Nagyon vágyott rá, hogy őt is megnyugtassa valaki, de a felnőttek magukkal voltak elfoglalva, amiből rögtön leszűrte, hogy nagyon nagy lehet a baj. Két éve dúlt körülöttük a háború, és ehhez a gondolathoz már egészen hozzászoktak, az élet ment tovább. Rég volt már az az idő, hogy Juditka megengedhette magának a luxust, hogy ne tudja, kik azok a lengyelek, és kik a németek, de számára a mások háborúja volt ez. De ha már Magyarország is belépett a háborúba („Mint a kakiba?” – kérdezte Ágika), az biztos sokkal közelebb hozza a veszélyt.

Június óta szinte állandóan szólt a rádió, már sabbátkor is, Juditka úgy érezte, a háború átvette az irányítást az életük felett. Az állandó feszültség beköltözött az otthonukba. Anyukáék bátyjának, Sanyi bácsinak kisfia született Galántán, Imike, és Nusival egy ideig tervezték, hogy meglátogatják, de a háborúba való belépés után ez már szóba sem jöhetett. Nusi szeretett volna menni, de anyuka azt mondta, veszélyes, nem mennek sehova.

Juditka a saját bőrén eddig nem érezte, hogy ez az egész érintheti őket, igazából nem is értette a szüleit, mire a nagy aggodalom. Szeptemberben megkönnyebbülve ment iskolába, örült, hogy kiszakad a rettegésbe merevedett környezetből, és újra látja az osztálytársait, a barátnőit. Egy évvel azelőtt a Telepes utcai elemibe íratták be, ahova zömében katolikus gyerekek jártak. Nem különösebben beszéltek róla, ki milyen vallású, de volt katolikus és református hittan, olyankor a zsidó gyerekek – a huszonhárom gyerekből hat – az udvaron játszottak, így pontosan tudhatták, ki milyen felekezethez tartozik. Elsőben sokat szenvedett az írástól, nem engedték bal kézzel írni, a jobb keze jóval ügyetlenebbnek bizonyult, eleinte automatikusan átvette a bal kezébe a ceruzát, sokszor észre sem vette, mikor került oda. Aztán a tanító néni körmösei hatására szép lassan megszelídítette a jobb kezét is, és már egész ügyesen formálta a betűket. A számtant szerette a legjobban, tudta, apukának is milyen fontos, hogy ki tudja számolni, mennyi anyagot kell levágjon egy szoknyához, mennyi pénzt kell érte kérjen, és most már azt is értette, hogy ha fizetnek neki a nénik, miért ad nekik ő is pénzt, ha az összeget nem pontosan kiszámolva kapta. Korábban ez hatalmas rejtély volt számára, miért fizet vevő és eladó egyaránt. A tornaórákat nem szerette. Duci volt, ügyetlen és szégyellős, nem szeretett mások előtt levetkőzni.

Aznap a második órájuk számtan lett volna, de Adél néni vendéget jelentett be: egy bácsi jött hozzájuk, hogy a cserkészetről beszéljen nekik. A gyerekek izgatottak voltak, vajon ki lehet majd cserkész közülük? Lesz-e nekik is cserkészruhájuk? Juditka már látott cserkészeket, tudta, hogy milyen az egyenruhájuk, azt is látta az újságosnál, hogy saját lapjuk van, a Magyar cserkész, és úgy képzelte, egy cserkésztábor még Szidi néni táboránál is jobb lehet. Szünetben az iskolaudvar sarkában Brichter Évit unszolta, jelentkezzen majd ő is cserkésznek, hogy együtt legyenek a mozgalom tagjai.

– Ti komolyan azt hiszitek, hogy lehettek cserkészek? – jött oda hozzájuk a Papp Kati, arcán gúnyos vigyorral.

– Már miért ne lehetnénk? – vágott vissza Juditka.

– Mert zsidók vagytok!

– És akkor mi van, ha zsidók vagyunk?

– Hát még ezt sem tudod? Csak keresztények lehetnek cserkészek.

Juditka megkövülten hallgatta Papp Katit, aki láthatóan jól szórakozott a tudatlanságán. Érezte, ahogy elpirul, Papp Kati gőgös felsőbbrendűsége belefagyasztotta a szót. Azt hitte, mindjárt elsüllyed szégyenében. Tudta, hogy vannak iskolák, munkahelyek, ahova nem mehetnek zsidók, eszébe jutott Sanyi bácsi, anyuka bátyja, aki nem járhatott Pesten egyetemre, de eszébe nem jutott, hogy a zsidósága őt is kirekesztheti valamiből. Remélte, hogy Adél néni és a cserkész bácsi rácáfolnak majd erre a butaságra, de nem így lett.

– Második bé, sorakozó! – kiabált a tanító néni, és a gyerekek kivételes gyorsasággal szaladtak elé. – Judit, Éva, Aranka, Ili, Saci és Erzsike, ti maradhattok az udvaron játszani. A többiek jöjjenek be az osztályterembe.

Juditka lopva Papp Katira nézett, aki önelégült mosollyal vonult be az osztályterembe. Neki lett igaza: a felsorolt gyerekek mind zsidók voltak. A kirekesztettek csöndben kezdtek el molyolni az udvaron, egymásra sem mertek nézni, többségük most először tapasztalta meg, milyen „másnak” lenni. Rég ott volt már ez a levegőben, de most érezték a bőrükön is, hogy a zsidóságuk megbélyegzi őket. Nem értették, mi velük a baj, nem is lehetett ezt érteni. Hiszen ugyanolyan gyerekek voltak ők, mint a többi, hát miért ne válhatna belőlük jó cserkész? Mitől lennének ők mások? Miért érnek ők kevesebbet, mint a Papp Kati? Juditka a könnyeivel küzdött, nem ismert érzésekkel találkozott, kis racionális agyával próbált valami észszerű magyarázatot találni arra, ami történt. Hirtelen értelmet nyert számára anyuka összes aggodalma, hányszor, de hányszor hallotta már tőle, hogy „majd megint a zsidókon csattan az ostor”. Nézte a többi öt gyereket, a sorstársait, felváltva tört rá düh, ijedtség és elkeseredettség. Rásandított Évire, épp az előbb sikerült meggyőznie, hogy legyen ő is cserkész, először nem is értette, miért vonakodott, lehet, hogy ő már sejtette, hogy nem engedik majd nekik? Lehet, hogy más nem olyan buta, mint ő? Meg is mondja apuséknak, hogy hagyják abba a nihtfordémezést, nagylány már ő, tudnia kell, mi zajlik a világban, nem akar még egyszer ilyen kínos helyzetbe kerülni.