A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Coworker, 2023

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A téboly otthona (Millie Calloway 1.), 2022

Gyilkos örökség, 2023

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.), 2023

Copyright © 2023 by Freida McFadden

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Cover design by TheBookDesigners

Borítóterv: TheBookDesigners, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-15-1

PROLÓGUS

EGY NAPPAL KORÁBBAN

Címzett: Seth Hoffman

Feladó: Dawn Schiff

Tárgy: FONTOS

Kedves Seth!

Egy kényes ügy jutott a tudomásomra, amit sürgősen meg kell beszélnem veled. Szeretnék egy időpontot kérni, amikor fogadni tudsz, a lehető leghamarabb.

Tisztelettel:

Dawn Schiff

Címzett: Dawn Schiff

Feladó: Seth Hoffman

Tárgy: Re: FONTOS

Oké, persze. Gyere be az irodámba!

Címzett: Seth Hoffman

Feladó: Dawn Schiff

Tárgy: Re: FONTOS

Kedves Seth!

Szeretnék egy előre megbeszélt időpontot, hogy biztosan ráérj, és elegendő időnk legyen megbeszélni néhány olyan információt, amelyet kénytelen vagyok megosztani veled. Nem szeretném, ha a mélyreható beszélgetésünket megzavarná bármilyen egyéb kötelezettség, vagy ami még rosszabb, ha akkor érkeznék, amikor épp nem tartózkodsz az irodában. Sokkal jobban örülnék egy előre megbeszélt időpontnak. Meg tudom nézni a naptárad, és összevethetem a sajátommal, hogy találjak hat, mindkettőnk számára megfelelő időpontot a következő 48 órában, ezt követően kiemelhetsz majd ezek közül kettőt, amelyek a leginkább alkalmasak lennének, végül pedig lefixálhatjuk a mindkettőnk számára legoptimálisabb időpontot.

Tisztelettel:

Dawn Schiff

Címzett: Dawn Schiff

Feladó: Seth Hoffman

Tárgy: Re: FONTOS

Mit szólnál a holnap délután kettőhöz?

Címzett: Seth Hoffman

Feladó: Dawn Schiff

Tárgy: Re: FONTOS

Alább küldöm a tervezett találkozónk részleteit:

Helyszín: Seth Hoffman irodája

Időpont: 14:00

Beírtam a naptáramba.

Tisztelettel:

Dawn Schiff

I. RÉSZ

1. FEJEZET

AZNAP

Natalie

Amikor reggel belépek az irodába, nem látom Dawnt az asztalánál, ami azt jelenti, hogy eljött a világvége.

Csak viccelek! Nyilván nincs itt a világvége. De ha ismernéd Dawnt, értenéd, miről beszélek.

Itt, a Vixed nevű táplálékkiegészítőket forgalmazó cégnél, ahol dolgozunk, az elmúlt kilenc hónapban Dawn Schiff minden egyes alkalommal, mire beértem, ott csücsült a mellettem lévő fülkében. Simán órát lehetne igazítani a rutinjához. Pontban 8:45-kor ül le az asztalához. 10:15-kor tart mosdószünetet. 11:45-kor megy ki ebédelni. 14:30-kor újabb mosdószünet jön. Pontban 17 órakor pedig kikapcsolja a számítógépét, és elindul haza. Ha valamilyen apokaliptikus esemény folytán a világ valamennyi időmérője tönkremenne, az emberiség egyetlen reménye arra, hogy visszaszerezze az egykori menetrendet, az lenne, hogy megfigyelné, mikor megy Dawn mosdóba. Másodpercre pontosan vissza tudnánk állni.

Én általában fél kilenc és kilenc között esem be a munkahelyemre. Jó, néha pár perccel később. Ha minden csillag együtt áll, akkor fél kilencre beérek. De esküszöm, hiába rakom mindennap pontosan ugyanoda a kulcscsomómat, a bejárati ajtó melletti asztalra, néha az éjszaka folyamán lába nő, és elmászik onnan. És akkor nekiállhatok keresni.

Máskor meg dugóba kerülök. A forgalom elképesztő. A Dorchester Avenue gyakorlatilag egy parkoló csúcsforgalomban.

Ma reggel a lámpák ugyan nem nekem kedveztek, de a forgalom gyér volt, így kilenc óra előtt tíz perccel már betoppanok a Vixednek otthont adó nagy irodahelyiségbe. Végigsétálok az egyforma fülkék sorai között, amelyek a helyiség közepére vannak zsúfolva, a vörös cipőm sarka kopog a linóleumpadlón, a fejem fölött villódznak a fénycsövek. Ahogy elhaladok Dawn fülkéje mellett a sajátom felé tartva, már lendítem is a kezem, hogy üdvözöljem, de aztán megtorpanok.

A fülkéje üres.

Dawn időbeosztása is furcsa, de az még furcsább, hogy ma nem tartja be. Önkéntelenül is arra gondolok, hogy távolléte valami baljóslatú dolgot jelent. Elvégre Dawn sohasem szokott késni. Soha.

– Natalie! Hé, Nat! Nem fogod elhinni!

Kim hangja hallatán elfordulok Dawn fülkéjétől. Ugrándozva közeledik felém a fülkék folyosóján, napbarnított arca csak úgy ragyog.

Kim Healey a legjobb barátnőm a munkahelyemen, ami sajnos azt jelenti, hogy úgy nagy általánosságban is a legjobb barátnőm, hiszen a munka egyre inkább kitölti az életem. Két hete tért vissza a nászútjáról, nagyon látványosan lebarnult, és a hajdani sötétbarna hajába világosabb szálak szöktek. Esküszöm, még a homok meg a naptej illatát is érzem rajta. Fantasztikusan néz ki, és nagyon örülök a boldogságának. És csak tíz százalékban vagyok féltékeny. Tényleg: őszintén azt kívánom neki, hogy az övé legyen a világ összes boldogsága, ahogy azt kissé becsípve el is mondtam az esküvői köszöntőmben.

Végigmérem Kim mintás, fekete-fehér Ann Taylor-ruháját, és észreveszek egy árulkodó dudort.

– Te terhes vagy! – Lihegve kapkodok levegő után.

A mosoly azonnal lehervad az arcáról.

– Nem, nem vagyok terhes. Miért mondod ezt? – Megigazítja a ruhát a dereka fölött. – Szerinted kövér vagyok ebben a ruhában?

– Nem! Ó, Kim, dehogyis! – Mentségemre legyen mondva, ahogyan azt mondta, hogy nem fogom elhinni, mi van, az tényleg úgy hangzott, mintha azt akarná bejelenteni, hogy babát vár. Amúgy is feltűnt, hogy a korombéli nők egymás után jelentik be, hogy várandósak, mintha ez lenne az egyetlen izgalmas hír, amit mostanában bárki megoszthat, és hát ugye nemrég tért vissza a nászútjáról. – Egyáltalán nem. Nagyon sajnálom, hogy ezt mondtam. Csak azt hittem…

Kim még mindig zavartan rángatja a ruháját.

– Biztos nem véletlenül mondtad ezt.

Gondolatban fejbe kólintom magam.

– Jaj, nem… esküszöm. És különben is, mindenki felszed pár kilót a nászút alatt. Nagyon jól áll neked.

De már egyáltalán nem figyel rám. Túlságosan lefoglalja, hogy hátrafelé tekingessen és azt csekkolja, mekkora lett a feneke.

Megköszörülöm a torkomat.

– Szóval, mit akartál mondani?

– Ó! – Kiprésel magából egy halvány mosolyt, de a kezdeti lelkesedése már elillant. – Megjöttek a pólók. Kiraktam őket a konferenciaterembe.

Ó, ez jó hír! Követem Kimet a konferenciaterembe, és valóban, ott várakozik a sarokban egy kissé gyűrött barna kartondoboz. Azonnal odarohanok, és felfeszítem a fedelét.

– Belenéztél már?

– Igen, átnéztem. De nem számoltam meg.

Átböngészem a pólókkal tömött dobozt, és kihúzok egyet. Zöldeskék, és minden szükséges információ szerepel rajta. 5K jótékonysági futás. Az agyi bénulás kutatásának javára. A kezemben lévő póló közepes méretű, és nagyjából jónak tűnik. Ideges voltam az időzítés miatt: a pólóknak ugyanis múlt héten kellett volna megérkezniük, és már kedd van. A jótékonysági futás, amit szervezek, szombaton lesz.

– Gyönyörűek, Nat! – lihegi Kim. Nagyon lelkesen segített a futás szervezésében, nélküle nem is tudtam volna megcsinálni. – Később kioszthatjuk őket, még valamikor délelőtt, amikor már mindenki bent lesz.

Bólintok, immár megkönnyebbülten, hogy végül minden a terv szerint alakul majd.

– Egyébként – fordulok felé – nem tudod, mi van Dawnnal? Beteget jelentett?

Kim a mellkasához tartja a pólóját, végigsimít a hasán, ami számomra továbbra is úgy fest, mint egy kismamapocak.

– Nem. Miért?

– Hát, mert nincs itt.

– És? Biztos késik.

– Nem érted. – Visszadobom a pólókat a kartondobozba. – Dawn soha nem késik. Soha. Egyszer sem érkezett késve, amióta itt dolgozik. Mindig itt van 8:45-kor.

Kim ránéz az órájára, majd ismét rám, de úgy, mintha elment volna az eszem.

– Szóval késik húsz percet. És akkor mi van?

Az, hogy ez a viselkedés nem vall Dawnra. Ráadásul van még egy dolog, amit nem osztottam meg Kimmel. Tegnap délután Dawn küldött nekem egy furcsa e-mailt, amiben megkérdezte, hogy beszélhetne-e velem a munkanap végén egy „nagyon fontos ügyről”. De a délután nagy részét egy értékesítési hívással töltöttem, és mire visszaértem az irodába, addigra ő eltűnt.

Egy nagyon fontos ügy. Kíváncsi vagyok, hogy vajon a…

Nem. Valószínűleg nem.

– Remélem, jól van. – Megrázom a fejem. – De mi van, ha autóbalesetet szenvedett?

Kim kuncog.

– Vagy talán rács mögé dugták végre.

– Hagyd abba – motyogom. – Ez gonosz volt!

– Ugyan már. Nem százas, és ezt te tudod a legjobban. Elvégre te ülsz mellette.

– Nem olyan rossz…

– Nem olyan rossz! – fakad ki Kim. – Olyan, mintha egy robottal dolgoznánk együtt. És mi ez a teknősök iránti megszállottsága? Ki a fene rajong ennyire a teknősökért?

Oké, nem mondom, hogy Dawn nem fura. Jó, őszintén szólva nagyon fura. Előfordul, hogy élcelődnek rajta a háta mögött itt a cégnél. És igen, tényleg jobban szereti a teknősöket, mint ahogy azt egy felnőtt embertől joggal várná az ember. De nagyon kedves. Ha egy kicsit jobban megismernék, akkor a többiek is kedvesebbek lennének vele.

Nem mintha én annyira jól ismerném. Mindig is el akartam hívni vacsorázni, de eddig nem jutottam el odáig. Pár hete, amikor péntek este lefelé tartottunk a lifttel, lazán megkérdeztem tőle, van-e valami terve, és láthatóan megdöbbent a kérdésem hallatán. Semmi, otthon vacsorázom. Egyedül. Megkérhettem volna, hogy csatlakozzon hozzám, de a barátommal találkoztam, és furcsa lett volna, ha ő is velem tart.

Át fogom hívni vacsorázni most már. Itt az ideje. Amint vége az 5K-nak.

– Mindegy, jobb, ha most visszamegyek dolgozni. – Kim az órájára pillant. – Kettőnk közül nem én vagyok A Hónap Értékesítője…

Az arcom enyhén felforrósodik. Be kell valljam, az eladásaim jobbak, mint bárki másnak a cégnél, de ezért meg is dolgozom keményen.

– Ebben a hónapban mentél férjhez. Ezúttal van mentséged az alacsony eladásokra.

– Ja, ja. – Kim megvonja a vállát: nem igazán érdekli a dolog. Az új férje tele van pénzzel. Hamarosan tényleg terhes lesz, és amikor ez megtörténik, lelép innen, hogy aztán soha többé ne nézzen vissza. – Mindenesetre sok szerencsét a pólókkal! Később találkozunk!

Miután Kim elindul, talán a fülkéje felé, de inkább a pihenőszoba felé, hogy csináljon magának egy harmadik vagy negyedik csésze kávét, én ráhajtom a pólókra a doboz fedelét, és visszamegyek a fülkémbe. Amikor odaérek, észreveszek valamit az asztalomon, amit eddig nem láttam.

Egy teknősfigura.

Kicsi. Nem hosszabb, mint a mutatóujjam. Zöld és kék színű, a páncélján lévő geometrikus minták megcsillannak a fénycsövek fényében. A fejét felfelé emeli, és mintha gyöngyöző fekete szemével a vesémbe látna.

Dawn nem is olyan régen izgatottan nekem ajándékozott egy teknősfigurát, hogy tartsam a fülkémben. Nagyon kedves volt tőle, és szörnyen éreztem magam, amikor a teknős, amit nekem vett, a földre esett, és ezer apró darabra tört. De sosem pótoltam utólag. És teljesen más volt, mint ez, ami most az íróasztalomon várakozik.

Felemelem a kis figurát, megforgatom az ujjaim között, megtapogatva a sima felületét. Mit keres itt ez a teknős? Ki tette ide?

Dawn lett volna?

Az nem lehet. Amikor tegnap este visszajöttem az irodába, ő már nem volt itt. És úgy tűnik, továbbra sincs itt. Akkor meg hogyan rakhatta volna ide az asztalomra ezt a teknőst?

Amikor leteszem, azt veszem észre, hogy foltos lett az ujjam. Valami sötétvörös dolog kenődött a kezemre, amikor felvettem a figurát. Bámulom a tenyeremet, és próbálok visszaemlékezni, mi máshoz nyúltam még. Nem lehet festék, hiszen a teknős zöld. Ketchup?

Nem, az sem lehet. Túl sötét a színe, és nem ragacsos a cukortól. És nincs is olyan édes illata. Inkább… fémes szaga van.

Mi ez a vörös izé?

Miközben a sötétvörös anyagot nézegetem, ami beleszáradt az ujjlenyomataim barázdáiba, egyszerre arra riadok, hogy a közelben csörög egy telefon. Dawn fülkéjében.

Belépek, de a bejáratnál megtorpanok. Még mindig üres. Lehet, hogy ma korábban ért be, és mondjuk a mosdóban van, vagy ilyesmi? Itt kell lennie, és biztos vagyok benne, hogy ő tette ezt a kis teknőst az asztalomra – bár a kabátja nem lóg ott a széke háttámláján. És a számítógépe képernyője sötét: képernyővédő sincs, teljesen fekete.

Az asztalán lévő telefon továbbra is csörög. A hívó száma általában villogni szokott a képernyőn, de most nem. Ez egy rejtett szám.

Felkapom a telefont. Nem az én dolgom felvenni a telefont, de ha Dawn beteg, segíthetek elintézni a felmerült problémákat. Biztos vagyok benne, hogy ezt Dawn is ugyanígy megtenné értem. Mindig igyekszik segíteni másoknak, néha már túlzás is, amit csinál.

Vajon miről akart velem beszélni tegnap? Egy nagyon fontos dologról. Ha Dawnról van szó, ez szinte bármit jelenthetett, attól kezdve, hogy romlott tejet talált a hűtőben, odáig, hogy rákkal diagnosztizálták és hamarosan meg fog halni. Szóval nem kell aggódni!

– Dawn Schiff íróasztala – válaszolom.

A vonal túlsó vége néma. Aztán mintha azt hallanám, hogy valaki szaggatottan lélegzik.

– Halló? – folytatom. – Van ott valaki?

Ismét csend. Már épp le akarnám tenni a telefont, amikor elhangzik egy szó. Női hang, olyan, mintha épp kínoznák, jeges rémület jár át tőle.

– Segítség!

Aztán a hívás megszakad.

2. FEJEZET

Bámulom a néma telefont, és egyre erősebben émelygek.

Segítség!

Nagyon hasonlított Dawn hangjára, de egyetlen szó alapján nem tudom biztosan beazonosítani. Bárki is volt az, úgy tűnt, meg van rémülve. Pánikol.

Segítség!

Aztán megszakadt a hívás, és most már csak a tárcsahang szól.

Igen, miután láttam, hogy Dawn még nem ért be a munkahelyre, megfordult a fejemben, hogy valami baj lehet, de nem gondoltam, hogy ennyire durva. Tévednék? Lehet, hogy valami szörnyűség történt Dawnnal?

Veszélyben van?

A táskámba nyúlok, előveszem a telefonomat. Előkeresem Dawn kontaktját a névjegyeim közül, és rákattintok a telefonszámára. Többször is kicseng, majd Dawn monoton hangja szólal meg: Ön Dawn Schiff mobiltelefonját hívta. Jelenleg nem vagyok elérhető, és nem tudom fogadni a hívását. A sípszó után, kérem, hagyja meg a nevét, az elérhetőségét, amin visszahívhatom, valamint egy további elérhetőséget, és indokolja meg, miért lépett velem kapcsolatba.

Úgy döntök, nem hagyok üzenetet. Inkább egy sms-t küldök neki:

Szia, Dawn, minden oké?

Figyelem a képernyőt, várom, hogy a kis buborékban táncoló pontok jelezzék, hogy gépel. De nem történik semmi.

Valamit tennem kell. Beszélnem kell Sethtel.

Seth Hoffman a Vixed dorchesteri kirendeltségének vezetője, már akkor is az volt, amikor idekerültem dolgozni. Sethtel jól megértjük egymást: ő megbízik bennem, és hagyja, hogy a saját módszereimet használjam, én pedig rohadt jó forgalmat bonyolítok. Jó, hogy olyan főnököm van, aki nem tart számon minden fillért, amit az ügyfeleimre költök, és nem kér számon rajtam minden egyes nanoszekundumot. Biztos vagyok benne, hogy más lenne a helyzet, ha nem érnék el eredményeket, de Seth így bízik bennem.

Bekopogok Seth irodájának ajtaján, ami résnyire nyitva van. Van ugyan titkárnője, de ő mindannyiunk közös titkárnője, és nem figyeli, ki megy be Sethhez és ki jön ki tőle. Szóval, amikor szól, hogy menjek, indulok is.

Amikor Kimmel elkezdtünk itt dolgozni, azon kuncogtunk, hogy milyen helyes a főnökünk. Seth már a negyvenes évei közepén jár – tizenöt évvel idősebb nálam –, de még mindig fiatalosan néz ki. A szeme körül akad néhány ránc, de azok leginkább csak akkor látszanak, ha mosolyog, az őszülő halánték kifejezetten jól áll neki, és bár mindig nyakkendőt visel, általában kissé lazán lóg rajta.

– Szia, Nat! – szólal meg, amikor meglátja, hogy én vagyok az. – Mi a helyzet? Minden rendben?

– Nem igazán… – Megállok Seth íróasztala előtt, szeretném megosztani vele az aggodalmaimat, de nem akarok túl őrültnek tűnni. – Dawn beteget jelentett ma?

Sötét szemöldöke magasra felszalad.

– Nem, nem szólt, hogy beteg lenne. Miért? Nincs itt?

Hozzám hasonlóan bizonyára Seth is jól tudja, hogy Dawn úgy működik, mint egy atomóra.

– Nem láttam még ma.

– Hű! – feleli.

A francba. Azt reméltem, hogy Dawn felhívta őt. Hogy értesítette róla, milyen beteg a nagymamája, és hogy sajnos nem tud emiatt bejönni ma.

– Hívtam, de nem vette fel. És…

A homlokát ráncolja.

– És mi?

– Dawn telefonja csörgött az előbb, én meg felvettem. És bárki is volt a vonal túlsó végén, azt mondta: Segítség!

Seth bólint.

– Oké, és miben kell neki segítség? Információra volt szüksége valamelyik termékkel kapcsolatban? Vagy ügyfélpanaszról van szó?

– Nem, félreérted. Úgy hangzott, mintha bajban lenne, és segítségre lenne szüksége. Szerintem… Dawn volt az.

– Mert… gond van az autójával, vagy ilyesmi? Elmondta, hogy miben van szüksége segítségre?

– Nem… – Összeszorítom a két kezem. – Csak annyit mondott, hogy „segítség”, aztán le is tette.

– Ó! – Seth arcán nyomát sem látom aggodalomnak. Cseppet sem tűnik úgy, hogy felzaklatta volna a hír. – Hát, akkor hívd vissza, és kérdezd meg, miben tudsz segíteni.

– Már próbáltam. Nem veszi fel.

Megvonja a vállát.

– Biztos vagyok benne, hogy jól van. Mégis mi történt volna vele?

– Nem tudom… – Kínomban a hüvelykujjam körmét rágom. Régi rossz szokásom, amikor ideges vagyok, de most leállítom magam. Sokat költöttem erre a francia manikűrre, és a legkevésbé sem akarom tönkretenni. – Talán balesetet szenvedett.

– Jó, felhívom.

A vállam kissé ellazul, ahogy Seth kézbe veszi az asztalon heverő mobilját, és végigpörgeti a kontaktjait. Most, hogy látom a kezét, feltűnik, hogy a jegygyűrű, amit mindig a bal negyedik ujján visel, nincs ott. Nemrég vehette le: jól látható a helyén egy világosabb csík. Tekintetemmel a feleségével, Melindával közös fotót keresem, ami ott szokott lenni az íróasztalon, de az is eltűnt.

Hm. Ez érdekes.

Furdalja az oldalamat a kíváncsiság, annyira szeretnék rákérdezni, hová tűnt a gyűrű meg a fotó. De semmi közöm hozzá. Elvégre ő a főnököm. És jelenleg sokkal sürgetőbb problémáink vannak.

Seth kezdeményezi a hívást, majd mindketten várunk, amíg feltehetően kicseng Dawn telefonja. Pár másodperc múlva aztán meghallom a hangpostára felvett, monoton üzenetet. Seth az asztalon dobol az ujjaival, miközben várja, hogy véget érjen az idegesítően hosszú hangpostaüzenet.

– Szia, Dawn! – mondja Seth. – Ma nem láttunk a munkahelyeden, és meg akartam kérdezni, mi a helyzet. Minden rendben van? Hívj fel, amint tudsz!

Megszakítja a hívást, majd leteszi a telefont.

– Nem veszi fel. De majd visszahív.

– Ó!

– Jut eszembe! – Csettint az ujjaival. – Dawnnal ma kettőkor lett volna egy megbeszélésünk. Azt írta e-mailben, hogy sürgősen beszélni akar velem, és időpontot szeretne foglalni hozzám, és hogy valami nagyon fontos dologról van szó.

– Fontos? – A gyomrom összeugrik, mert eszembe jut az a nagyon hasonló e-mail, amit Dawn nekem küldött. Egy nagyon fontos dologról. Tényleg fontos lehetett, ha még a főnökével is beszélni akart róla. – Mi lehetett annyira fontos?

– Fogalmam sincs. Valószínűleg valami ostobaságról lehet szó, ismerve Dawnt. – Úgy érzem, a vigyora kissé illetlen a körülményeket tekintve. – Mindenesetre rém nagy ügyet csinált belőle, szóval biztos vagyok benne, hogy kettőkor megjelenik, hogy beszéljünk.

Egyik lábamról a másikra helyezem a testsúlyom az élénkpiros Louboutin cipőmben. Mindig magas sarkút hordok, és a vörös a kedvenc színem, ha cipőkről van szó, de ez a pár őrülten szorítja a lábamat. Harmincnyolcasat kellett volna vennem.

– Nem kéne hívnunk a rendőrséget?

– A rendőrséget? – Seth nagyokat pislog. – Ezt most komolyan mondod? Egy órát késik a munkából, és te ki akarod hívni a rendőrséget?

– Telefonált, és segítséget kért! – emlékeztetem.

Összeszorított ajkai között kifújja a levegőt.

– Biztos vagy benne egyáltalán, hogy Dawnnal beszéltél? Talán csak egy ügyfél volt, akinek segítségre volt szüksége.

– Nem ügyfél volt.

– Biztos vagy benne?

Már majdnem nemmel felelek, mert Seth hatására megkérdőjelezem a saját emlékeimet. Márpedig amikor felvettem a telefont, a vonal túlsó végében beszélő személy segítséget kért. És valóban zaklatottnak tűnt. Bár tény, hogy néhány ügyfélnek tényleg zaklatott a hangja a telefonban. Lehet, hogy mégsem Dawn hívott, és tényleg csak egy ügyfél lett volna? És talán letette, amikor az én hangomat hallotta az övé helyett?

– Millió-egy dolog történhetett vele – mutat rá. – Nem hiszem, hogy hívnunk kellene a rendőrséget. Kinevetnének minket.

Igen, ez igaz.

Seth tekintete ellágyul.

– Jól vagy, Nat? Elég nyúzottnak tűnsz.

– Ja, köszi.

– Csak úgy kérdem. Mostanában nagyon sokat dolgozol. Az eladásaid az egekbe szöktek, és megszervezted ezt az 5K-t is. Tényleg nem tudom, hogy van időd minderre. Pihenhetnél egy kicsit.

A torkomban nőni kezd a gombóc.

– Fontos dolgokra fordítom az időmet.

– Tudom.

Lenyelem a gombócot.

– Ugye szombaton jössz a futásra? Számítok rád.

– Ott leszek. – A mellkasára teszi a kezét. – Ígérem. És ne aggódj: fogadok, hogy Dawn kettőkor az irodámban lesz! Mindig időben érkezik.

Amint kilépek Seth irodájából, visszamegyek a fülkémbe. Az a teknősfigura még mindig az asztalomon van, és üres, fekete szemmel bámul rám. Seth megjegyzése, miszerint nyúzottnak tűnök, még mindig a fülemben cseng, ezért előveszem a púdertartómat. Bár ma reggel bekentem az arcom a drága arckrémemmel, a bőröm fakónak tűnik. Általában remek állapotban van a bőröm. Ez sokat segít abban, hogy el tudom adni a termékeinket. De tegnap éjjel nem aludtam jól. A hajam pedig szokatlanul fakónak és élettelennek tűnik.

Folyton arra a telefonhívásra gondolok… És nem megy ki a fejemből a hívó őrült, rémült hangja.

Segítség!

Nem úgy hangzott, mintha az ügyfélszolgálatot keresné valaki. Egy olyan ember segélykiáltása volt, aki nagyon nagy bajba került.

De Sethnek igaza van. Nem hívhatom fel a rendőrséget azzal, hogy az egyik munkatársam egy órát késik a munkahelyről. Biztos vagyok benne, hogy Dawn hamarosan felbukkan az irodában. És kiderül, hogy csak egy félreértésről volt szó.

3. FEJEZET

KILENC HÓNAPPAL KORÁBBAN

Címzett: Mia Hodge

Feladó: Dawn Schiff

Tárgy: Üdvözlet

Kedves Mia!

Ma volt az első napom az új munkahelyemen, amiről már meséltem neked.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy könnyű volt! De ismersz, tudod, mennyire félénk vagyok. Ez közös bennem a teknősökkel: ők természetüknél fogva félénk állatok. Nem azt mondom, hogy nincs személyiségük, mert bizonyára van, de a legtöbb teknősre igaz, hogy szeretnek egyedül maradni. Nem akarják, hogy játsszanak velük. És ha bármilyen fenyegetéssel szembesülnek, az első reakciójuk nem a támadás, hanem visszahúzódnak a páncéljukba és elbújnak. Ismerősen hangzik?

Könnyebb lenne az életem, ha nekem is lenne olyan páncélom, mint a teknősöknek. Emlékszel, amikor segítettél nekem kartondobozokból páncélt építeni? Köveket gyűjtöttem a parkban, és a nappalinkban együtt ragasztottuk fel őket a dobozokra. Persze nem lett túl valósághű a végeredmény, elvégre csak hétévesek voltunk. De a nehezebb napjaimon volt hova elbújnom.

Meddig volt meg az a páncél? Egy hétig? Kettőig? Csak arra emlékszem, hogy egy nap arra értem haza, hogy eltűnt. Anya szétszedte, amíg én iskolában voltam, és kidobta a szemétbe. Darabokra tépte, így esély sem volt arra, hogy újraépítsük. Azt mondta: „Látod, Dawn? Ezért van neked csak egy barátod.”

Mintha szükségem lenne még egy barátra rajtad kívül. Bárcsak ne laknál olyan messze, az ország túlsó felén!

Van egy kerek, teknőckeretes szemüvegem, amit körülbelül egy éve vettem, most ez emlékeztet leginkább a páncélra. Nem hiszem, hogy láttad. De ne aggódj: nem igazi teknőspáncélból készült!

A cégnek, aminek dolgozom, Vixed a neve. Természetes vitaminokat meg kiegészítőket vagy valami ilyesmit árulnak. Gondolom, idővel majd többet is megtudok róla, de én csak könyveléssel foglalkozom, úgyhogy nem szükséges ismernem minden részletet a működésükről. Postán kaptam egy nyolc centi vastag csomagot a cég termékeiről, de az sajnos nem derült ki a leírásokból, hogy mennyire hatásosak. Talán javasolhatnám, hogy végezzenek néhány véletlenszerű, irányított vizsgálatot. Mit gondolsz? Próbálom kitalálni, hogyan tehetném magam hasznosabbá.

Az új főnököm, Seth reggel körbevitt, hogy mindenkinek bemutasson. Eddig csak egyszer találkoztam Sethtel, amikor állásinterjút készített velem. Jó érzéseim voltak vele kapcsolatban. Negyven fölött van, nagyon barátságos és nyitott, vagyis egyáltalán nem teknőstermészetű, és nagyon lelkesnek tűnt a lehetőségtől, hogy én leszek a cég könyvelője.

Ma viszont nagyon másnak tűnt Seth. Az állásinterjún határozottan kedvesebben viselkedett: sokat mosolygott, és minden kis apróságra, amit mondtam, izgatottan figyelt. Ma olyan szétszórtnak tűnt. Sietve vitt körbe az irodában, nem igazán hagyott esélyt arra, hogy megjegyezzem bárkinek a nevét, vagy hogy egy gyors köszönésen kívül mást is mondjak. Ötször nézett az órájára, miközben körbevitt. Amikor kérdéseket tettem fel neki, úgy tűnt, hogy nem igazán tudja a válaszokat. Ami eléggé kiábrándító.

Például megkérdeztem tőle, milyen gyakran takarítják a hűtőszekrényt. Meglepettnek tűnt. Ezért elmagyaráztam neki, hogy sok baktérium, például a Listeria, könnyen elszaporodik a hideg hőmérsékleten. Elég sok információm van erről, de amikor próbáltam megosztani a tudásomat Sethtel, úgy tűnt, nem érdekli. Csak motyogott valamit arról, hogy megkérdezi a gondnoki személyzetet. Aztán azt mondta: „Jézusom, Dawn!”

Kezdtem úgy érezni, hogy Seth bosszús miattam, mert apám is mindig ezt mondogatta, amikor valami olyat tettem, amivel bosszantom. „Jézusom, Dawn.” Sokszor mondta ezt. Gyakorlatilag mindennap.

A körutazásunk utolsó állomása az én fülkém volt. A legutóbbi munkahelyemen saját irodám volt: igaz, kicsi és ablak nélküli. De még mindig jobb volt, mint ez a pici fülke. Egy fülkében nem lehet elbújni. Ráadásul a szék, amit adtak, nem igazán kényelmes. Nincs megfelelő deréktámasza. Meg kell majd kérdeznem Sethet, milyen alternatív ülőalkalmatosságok elérhetőek.

Seth bemutatott a nőnek is, aki a mellettem lévő fülkében dolgozik. Örülök neki, mert magamtól nehezen mutatkozom be az embereknek. Folyton zavarban érzem magam, és ha túl sokáig várok, túl késő lesz. Nem mutatkozhatsz be olyan embernek, akivel már egy hónapja együtt dolgozol. Szóval örültem, hogy Seth bemutatott neki.

Elmondta, hogy Natalie-nak hívják. És ő a legjobb értékesítőjük. Hozzátette, hogy ha bármi kérdésem van, keressem Natalie-t.

Megjegyeztem a nevét. Natalie, Natalie, Natalie. Mikrofonnal ellátott fejhallgatót viselt, de a bemutatkozáshoz levette. Még fel is állt, és egy olyan feltűnő, vörös cipőben egyensúlyozott, amit neked vagy nekem biztosan nem jutna eszünkbe hordani. Körülbelül annyi idős lehet, mint mi, harminc körüli, és rendkívül csinos. A haja tetszik legjobban. Sárga, mint a kukorica haja, és egészen a háta közepéig ér. Olyan puhának és selymesnek tűnt, hogy legszívesebben megsimogattam volna.

Emlékszel, amikor meg akartam simogatni Becky Doyle haját, ő pedig úgy megkarmolt, hogy hónapokig egy vörös folt éktelenkedett az arcomon? Most már tudom, hogy nem szabad ilyet csinálni.

Inkább a saját hajamhoz nyúltam. Az nem olyan nagy élmény. Az én hajam ugyanolyan kopott barna színű, mint mindig, és mostanában röviden viselem. Majd csatolok róla egy fotót. De még ha meg is növeszteném, sosem lenne olyan puha és selymes, mint Natalie-é, és az az igazság, hogy nem szeretem, amikor a tarkómhoz ér. Bizsereg tőle a bőröm, ezért is vágatom inkább rövidre.

Natalie vidáman köszöntött. Ha mosolyog, még szebb. Azt mondta:

– Üdvözöllek a Vixedben!

Szép mosolya van. Barátságos. A hangja is nagyon kellemes. Mint egy énekesnőnek vagy egy szinkronszínésznek. Natalie nagyon kedves embernek tűnik. Ő volt ma az egyetlen, aki mellett nem azt éreztem, hogy el akarok bújni a nem létező páncélomba.

Abból, ahogy Seth nézett rá, láttam, hogy ő is nagyon kedveli őt. Biztosan kiválóan végzi a munkáját.

Natalie arról áradozott, hogy mennyire szeretni fogom a Vixedet, mert nagyon jó itt dolgozni. És minél többet beszélt róla, annál jobban éreztem magam.

Nagyon kedvelem Natalie-t. Egész életemben csak veled jöttem ki jól, és hidd el, biztos vagyok benne, hogy Natalie-val sosem lesz olyan közeli a barátságom, mint veled, de azért jó lenne, ha lenne egy barátom, akivel munka után néha elmehetek kávézni vagy vacsorázni. Mindig azt mondtad, hogy próbáljak több barátot szerezni, úgyhogy próbálkozom. Tényleg.

Üdvözlettel:

Dawn Schiff

Címzett: Dawn Schiff

Feladó: Mia Hodge

Tárgy: Re: Üdvözlet

Először is, gratulálok az új munkádhoz! Tudom, hogy nehéz barátokat szerezni, de ez a Natalie nagyon kedvesnek tűnik. Csak ne feledd, hogy légy önmagad, oké?

XXO Mia

4. FEJEZET

NAPJAINKBAN

Natalie

– Natalie, csak azt akarom, hogy tudja, imádom a termékeiket.

Carmen Salinas van a vonalban a Happy Healthytől, ami egy kis wellnessbolt Quincyben. Bár az üzlete apró, ő egy nagyon értékes vásárló. Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy kedvezményt tudjak neki adni a termékekre, mert a teljes ár nagyon sok neki.

– Ennek nagyon örülök! – felelem.

– A Collahealth a legjobb – folytatja Carmen. – Az elmúlt hetekben én is elkezdtem használni, és esküszöm, tíz évvel fiatalabbnak nézek ki!

– Tudom! – vágom rá. – Ez a termék szerintem egy csoda. Egy napot sem hagynék ki, teljesen függővé váltam!

– Én is.

A Collahealth a legújabb termékünk, ami egy különleges kollagénformulát tartalmazó kapszula. Esküszöm, csodákra képes. Nem is kell nagyon dicsérnem, eladja magát. Na jó, ez így nem teljesen igaz. Azért így is elég keményen kell dolgoznom.

– Akkor szeretne még egy dobozzal? – kérdezem.

– Legyen kettő!

Lefirkantom az eladás részleteit, és elintézem, hogy egy újabb dobozt küldjenek Carmen boltjába. Közben a kis teknősfigura végig engem bámul. Sikerült valamennyire ledörzsölnöm a rátapadt vörös foltot. Ha tényleg Dawntól kaptam ajándékba, meglep, hogy nem tisztította le. A tisztaság megszállottja. Megfordult a fejemben, hogy kidobom, de ha Dawntól kaptam, nem akarom, hogy megsértődjön, és azt higgye, hogy nem tetszik.

Bár valóban nem tetszik. A frászt hozza rám. És mi a fene az a sötétvörös izé, ami az ujjaimra tapadt? Teljesen olyan, mint a… vér.

Huh, nem hagyhatom, hogy a képzeletem elszabaduljon. Nem, az ott biztosan nem egy vérfoltos teknősfigura az asztalomon. Valószínűleg csak… nem is tudom, festék, ami lekopott egy másik figuráról, amivel összecsomagolták. Ez sokkal, sokkal logikusabb magyarázatnak tűnik.

A teknőstől ennek ellenére kiráz a hideg.

Végül a kisujjammal az asztalom széléhez tolom a teknőst, és úgy fordítom, hogy ne engem vizslasson, hanem a fülke falát. Máris jobb.

Már majdnem dél van, és Dawn továbbra sem jelent meg a munkahelyén. Reggel óta már kétszer is hívtam. Plusz küldtem neki egy újabb sms-t. Nem tudom, mit csináljak. Említette, hogy az anyja Beverlyben lakik, de fogalmam sincs, hogyan lépjek kapcsolatba vele. Steve-nek, a HR-esnek biztosan megvan a száma. Nem tudom, hogy kiadhatja-e, de biztos vagyok benne, hogy ha bedobom a bájaimat, megadja. De nem lehet, hogy tényleg túlreagálom a dolgot? Dawn néhány órát késik a munkából. Csakhogy ott van a sürgős e-mail tőle: valami annyira nyugtalanította, hogy velem és a főnökével is beszélni akart egy „nagyon fontos” ügyben. És aztán jött az a furcsa telefonhívás…

Segítség!

Akkor azt hittem, rémültnek hallom a hangot. De most, hogy eltelt néhány óra, már nem vagyok benne olyan biztos. Dawnnak valószínűleg nincs semmi baja. Lehet, hogy egy ügyfél hívott. És kettőkor találkozója van Sethtel, szóval biztos vagyok benne, hogy addigra előkerül.

Mindegy, most nem tudok ezen gondolkodni. Negyedóra múlva podcastinterjúm lesz, amire egész héten készültem.

Miután lerakom a telefont Carmennel, előveszem a laptopomat, amit ma behoztam magammal a munkahelyemre, és elindulok a konferenciaterem felé. Ahogy kilépek a fülkéből, összefutok Caleb McCullough-val, aki éppen felém tart.

– Szia, Nat. Ebédelsz?

Caleb szokás szerint kissé zilált, de hihetetlenül cuki. Caleb sosem hord nyakkendőt, és nem hiszem, hogy az a fehér ing valaha is találkozott volna vasalóval, de nem az értékesítési területen dolgozik, és nem is kell emberekkel foglalkoznia. Seth pár hónapja vette fel Caleböt, hogy dolgozzon a weboldalunk frissítésén, és állítsa be úgy, hogy nagyobb eladást generáljon. Hetente pár napra jön be az irodába, és általában egy üres fülkében dolgozik.

És már majdnem két hónapja randizunk.

– Most elég elfoglalt vagyok. – Bocsánatkérően mosolygok. – Negyedóra múlva kezdődik az a podcastinterjúm.

– Ó, persze. – Caleb bólint. – Sok szerencsét hozzá! Szuper leszel.

Rám mosolyog, amikor sok szerencsét kíván. Caleb az átlagosnál valamicskét helyesebb: magas és szikár, táskás szemekkel – de amikor mosolyog, egészen átalakul. Olyankor olyan dögös, mint egy filmsztár. Elég mosolyognia, és kikészülök.

De az elmúlt – majdnem – két hónapban a káprázatos mosolyán kívül sok más tulajdonságot is felfedeztem Calebben, amit imádok. Keményen dolgozik, zseniálisan bánik a számítógépekkel, pokolian vicces, és ami a legfontosabb: jó srác. Sok téren lehet kamuzni, de a kedvességet nem lehet színlelni. És ez rendkívül ritka.

Bár a legeslegjobban azt szeretem Calebben, ahogy rám néz. Mintha nem tudná elhinni, hogy ilyen nagy szerencséje van.

Sok pasival randiztam korábban. Valószínűleg túl sokkal. A legutóbbi kapcsolatom kész katasztrófa volt, amiben komolyan aggódtam a biztonságomért. De harminc év után először úgy érzem, talán találkoztam az Igazival. Még csak rövid ideje vagyunk együtt, de néha nem kell sok idő ahhoz, hogy az ember ezt tudja. A nagyszüleim csak egy hónapig jártak, mielőtt eljegyezték volna egymást. És hatvan évig voltak házasok.

Nem mintha Caleb meg én a közeljövőben az eljegyzést tervezgetnénk. Úgy értem, még csak nem is feküdtünk le egymással. De el tudom képzelni, hogy megtörténik. El tudnám képzelni azt is, hogy az egész életemet ezzel a férfival élem le. Igen, készen állok egy ilyen elkötelezettségre. És ő is készen áll. Az apja meghalt, még akkor, amikor Caleb kicsi volt, és emiatt nagyon vágyik a családalapításra. Azt mondta, hogy csak a megfelelő nőre vár – én pedig vettem a célzást!

Így hát engedem Calebnek, hogy közelebb húzzon magához, és az ajkait az enyémre szorítsa a villódzó fénycsövek alatt. Ez egy irodai csók, de elég ahhoz, hogy tetőtől talpig beleborzongjak. Néha a legszemérmesebb csókok a legszexibbek.

– Nagyon jól éreztem magam tegnap este – motyogom.

Felragyog az arca.

– Én is. El sem tudod képzelni…

Caleb tegnap este átjött hozzám vacsorázni. Kínai kaját rendeltem, aztán egy elég forró csókolózásba kezdtünk. De mivel egy úriember, nem erőltette, hogy továbbmenjünk, vagy hogy nálam töltse az éjszakát. Ami nagyon kedves dolog volt részéről, bár én biztosan igent mondtam volna. Caleb annyira tisztelettudó! Ez is egy roppant ritka tulajdonság.

Bár őszintén szólva egy kicsit szomorú voltam, amikor fél tízkor hazament.

– Hé – szólalok meg. – Nem láttad ma Dawnt?

– Kit?

– A nőt, aki a mellettem lévő fülkében dolgozik. – Továbbra is értetlen tekintettel néz rám, ezért hozzáteszem: – Akinek olyan nagyon rövid haja van, mint egy katonának. És rajong a teknősökért.

– Á! – csettint, hiszen mindenki tud Dawnról meg a teknőseiről. – Tudom. Nem, nem láttam. Miért?

Azon töprengek, hogy elmondom neki: Dawn ma reggel késett, és hogy furcsa telefonhívást kapott. De próbálom a legjobb oldalamat mutatni felé a kapcsolatunk ezen szakaszában, és nem akarom, hogy azt higgye, túl szorongó típus vagyok. Ráadásul mindjárt elkésem a podcastinterjúmról.

– Nem fontos – hagyom rá. – Mindegy.

A kezem után nyúl, és összefűzi az ujjainkat. Aztán megszorítja a tenyerem.

– Üsd ki őket, Nat!

– Megteszek minden tőlem telhetőt. – Mielőtt elfelejteném, belenyúlok a pólókat tartalmazó dobozba, és kihúzok egy extra nagyot, amit neki szántam. – Egyébként itt a pólód szombatra.

A mellkasához tartom, hogy megbizonyosodjak róla, jó a mérete. Caleb magas, de nem tűnik úgy, hogy a póló rövid lenne rajta. Tökéletesen áll.

– Köszönöm – mondja. – Alig várom, hogy lekörözzelek.

Játékosan megpaskolom a vállát.

– Csak szeretnéd. Edzésben vagyok ám!

– Én pedig született futó vagyok.

Nevetek, Caleb rám kacsint, és kirántja a pólót a kezemből, majd visszamegy a helyére. Jaj, bárcsak vele ebédelhetnék ma! Feszült vagyok a furcsa telefonhívás óta, és jó lenne kimozdulni egy kicsit, hogy eltereljem a gondjaimat. De most interjút kell adnom. Ez nagyon fontos.

Miután megérkeztem a tárgyalóterembe, előveszem a táskámból a púderes dobozomat, és megnézem magam a tükörben, mielőtt elkezdeném az interjút. Tudom, hogy nevetséges dolog azon aggódni, hogyan nézek ki egy podcastinterjún, de mindig magabiztosabbnak érzem magam, ha tetszem magamnak. Jól van, a rúzsom nem kenődött szét reggel óta, a szempillaspirál festékje nem ragadt be a szemem sarkába, a bőröm pedig rózsaszínűbbnek és egészségesebbnek tűnik, mint amikor elindultam otthonról.

Megbillentem a púdertartómat, hogy gyorsan ellenőrizzem a hajamat is: a hajtövem kezd lenőni. Egész gyerekkoromban tökéletes aranyszőke hajam volt, aztán valamikor a húszas éveim elején átváltozott mosott, fénytelen szőkévé. Persze rendbe lehet hozni a szalonban – és Magda csodákra képes. Remélem, lesz időm beugrani hozzá a szombati verseny előtt.

Amikor visszatolom a táskámba a púdert, a hívás felugrik a laptopomon. A képernyőn Sherri Bell neve villog. Kapcsolódom a híváshoz, és mosolyt varázsolok az arcomra, bár Sherri nem lát engem. Ismétlem: nem ez számít. Ha mosolyogsz, az emberek hallják a hangodon. Mindig mosolygok az értékesítési hívásaim során. A mottóm: mielőtt felveszed, mosolyogj!

– Natalie! – Úgy hallom, mintha Sherri is mosolyogna. Csoda szép hangja van. Nagyon élénk, tudod, az a kedves szomszédlány-típus. – Készen állsz?

– Természetesen – vágom rá.

Több podcastinterjút adtam már, viszonylag tapasztaltnak érzem magam ezen a téren. Általában keresek egy csendes helyet, például a tárgyalótermet, és beruháztam egy rendes mikrofonra, hogy a hallgatók tökéletesen halljanak. Ez már az ötödik podcastinterjú, amit az 5K népszerűsítése érdekében adok, szóval semmi okom az idegeskedésre.

De ma valahogy minden idegesít.

– Mai vendégünk Natalie Farrell – szólal meg Sherri hangja a hangszórókból. – Natalie szombaton egy 5K, azaz 5 kilométeres futást szervez egy alapítvány javára, ami agyi bénulással kapcsolatos kutatásokat végez.

– Így van, Sherri.

– Nos, Natalie, úgy hallom, elég sokan részt vesznek ezen a jótékonysági futáson.

Megköszörülöm a torkomat. A podcasteken való beszélgetés kulcsa, hogy ne beszéljünk túl sokáig. Nem jó, ha monológnak tűnik, legyen igazi beszélgetés!

– Igen, így van. Egy Vixed nevű fantasztikus cégnél dolgozom, ami táplálékkiegészítőket értékesít, és szinte az összes munkatársam futni fog, valamint sok ember a közösségből. Már eddig is rengeteg pénzt gyűjtöttünk össze, de továbbra is lehet adakozni.

– És nem ez az első alkalom, hogy ilyet szervezel, ugye?

– Ez már az ötödik. Örömömre szolgál, hogy idén még többen veszünk részt rajta, mint korábban bármikor.

– Hát, az csodálatos. – Sherri szünetet tart. – Most mesélj egy kicsit erről a jótékonysági szervezetről, kérlek! Úgy hallottam, nagyon sokat jelent neked.

Halványan tisztában vagyok vele, hogy Sherri feltett nekem egy kérdést, és tudom, hogy válaszolnom kellene rá, de valami elvonta a figyelmemet. Mielőtt elkezdtem volna a podcastet, némára állítottam a telefonomat, és a konferenciaasztalra tettem a laptopom mellé. Most a telefon rezeg egy bejövő hívástól. Lenézek a képernyőre: a hívás egy rejtett számról érkezik.

Mint reggel.

Segítség!

– Natalie? – Sherri hangja riaszt fel a szórakozottságomból. – Minden rendben?

– Igen, igen. – Hála istennek, az anyagot meg tudja még szerkeszteni, mielőtt adásba menne. Kétségbeesetten fűt a vágy, hogy felvegyem a telefont, de tudom, hogy az rettenetesen udvariatlan lenne, ezért inkább hagyom, hogy a hangpostámra kapcsoljon. – Elnézést kérek. Mi volt a kérdés?

– Csak azon gondolkodtam, vajon miért áll olyan közel a szívedhez ez a jótékonysági szervezet.

– Nos… – Lehunyom a szemem, és veszek egy mély lélegzetet. Ennél a résznél mindig elszorul a torkom, de legalább eltereli a gondolataimat a rejtélyes telefonhívásról. – A legjobb gyerekkori barátomnak agyi bénulása volt. Sokat szenvedett vele. Sajnos már nem él. Szóval ezt Amelia tiszteletére teszem.

– Ó, istenem. El tudom képzelni, mennyire hiányzik neked! Biztos vagyok benne, hogy figyel téged fentről, és hálás azért, hogy most is olyan jó barátja vagy, mint egykor.

– Igen. Remélem… így van.

Újabb mély lélegzetet veszek, és igyekszem visszanyerni a nyugalmamat. Nehezen tudok Ameliáról beszélni, pedig tényleg miatta csinálom ezt az egészet. És ezt mindig el kell mondanom.

A következő negyedórában magáról a jótékonysági akcióról és a futás részleteiről beszélgetünk. Ez a szombat gyönyörű napnak ígérkezik, és tartunk egy nagyszerű bemutatót is a Florian Hallban, ami a futás kezdő- és végpontja.

Remélem, minden zökkenőmentesen zajlik majd.