Rebecca Blackhorse

Made In Japan No. 5

Jádeasszony

© 2022 Rebecca Blackhorse

Borító terv: Rebecca Blackhorse

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Második kiadás, Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-82072-0-1

A Made In Japan sorozat kötetei:

Családi ereklye

Japán juhar

A gésa mosolya

A mangaka

Jádeasszony

Otokojaku

Tangó az ördöggel

Lezárt ügyek

Múmiák

Ír kávé

1. Őszibarack és mandarin

Kellemes vasárnapnak ígérkezett. Elállt végre a fél hete tartó esőzés, és a Nap is úgy gondolta, ideje behozni a lemaradást ezen a verőfényes őszi délelőttön. Bár az a halott férfi, aki az épület alsó ablakából lógott ki golyókkal lyuggatott és vérrel tarkított ingben, ezt már nem annyira élvezhette.

A hosszúkás raktárépület tetején két oldalt egy-egy gépfegyveres hasalt, hogy a meggondolatlan kommandósokat visszatartsa. A felső ablakok jó részét kitörték, és jelen pillanatban kíváncsi tekintetek helyett odafent, egymás mellett uzi csövek sorakoztak. A meggondolatlan kommandósok egy csoportja a főbejárathoz közeli konténerek mögött várakozott a parancsnok, Frank Erickson őrnagy, utasításait várva, aki ez idő alatt néhány konténersorral hátrébb vitatkozott két FBI-ügynökkel. A két G-man öltönyben volt, mert nem akartak beleavatkozni a kommandósok jól megszervezett akciójába. Beavatkozni nem, csak tanácsokat osztani.

Ezzel szemben az a másik kettő FBI-os, akiket szintén kirendeltek, pofátlanul és azonnal ingujjra vetkőzött, felvette a golyóállómellényt, a könyök- és térdvédőket meg a fegyvereket, aztán rohantak a kommandósok után – inkább a tűzharc, mint a rangidős és mellesleg az igazgató által a nyomozás vezetésére kijelölt ügynök utasítgatásaira ugrálni. A lelkes segédcsapat csak az adóvevőket hagyta véletlenül a furgonban a nagy sietség közepette, ezért kissé elkeveredett a többiektől, ezért a három stratégiai pont közül egyikhez sem sikerült odatalálnia. McDowell hadnagy szúrta ki a két FBI-feliratos golyóállómellényt pár perccel később és kissé távolabb a raktár öböl felőli oldalánál, ahol egy hatalmas bála mögött rejtőztek, odaszorultak ugyanis a tetőről tüzelő uzi miatt. Erickson parancsára McDowell átlopkodott a konténerek között – akkor szedte le azt a fickót, aki az egyik földszinti ablakból nyitott rá tüzet –, aztán a hadnagy eltűnt egy másik bála mögött, ahonnan tökéletes rálátása volt a tőle néhány méterre lapuló – Erickson kifejezésével élve – bajkeverőkre.

Frank Erickson őrnagy káromkodott egyet – persze csak csendesen –, majd a földre köpött. Nem tudta eldönteni, hogy a két öltönyös okostojást hajítsa-e először az öböl vízébe, és csak utána tángálja el az elkóborolt másik kettőt, vagy fordítva. Közben Peters ügynök fejtegetését hallgatta arról, hogy a fickókat uzival odabent élve kell elfogni a kihallgatások miatt. Erickson a több éves pályafutása alatt szerzett tapasztalata szerint az ilyen fickók ritkán adják meg magukat, főként, ha utána olyasvalaki előtt kellene felelniük a gyávaságukért, mint a Jang testvérek. De ugyanezen évek alatt Erickson másféle tapasztalatokat is szerzett például az FBI-ra vonatkozóan, amely lényegében annyiból állt, hogy amelyik ügynök nem azzal akarja szabotálni az akciót, hogy parancsnoknak képzeli magát, az általában valami őrültségre készül. Ez a megállapítás jelen esetben is helytállónak bizonyult, annyi módosítással, hogy McDowell szerencsére résen volt.

A két bajkeverők, vagyis Edward Williams és Ryan Mackenzie, akik az őrnagy rosszindulatú feltételezésével ellentétben valóban véletlenül felejtették el magukhoz venni az adóvevőket a Peters előli menekülés okozta káoszban – mert mindketten azt gondolták, hogy azt a másik már megtette –, a bála mögött lapultak.

– Azt hittem, hogy magánál vannak – súgta Williams.

– Én meg azt, hogy magánál – vágta rá dacosan Mackenzie. – Annyira sietett a kommandósok után.

Williams grimaszolva felemelte a fegyvert, majd óvatosan a bála széléhez araszolt, és kilesett, de szinte ugyanabban a pillanatban az uzi ismét tüzelni kezdett.

– Nem akar tárat cserélni ez a fickó? Akkor leszedhetnénk – fordult Mackenzie felé.

Majd Williams a másik bála mögött rejtőző kommandósra nézett, aki intett, hogy maradjanak nyugton, közben ugyanis élőadásban hallgatta Erickson vitáját Peters és Johnson különleges ügynökökkel.

– Mire várnak? Miért nem támadnak? – kérdezte váratlanul Mackenzie; a szeme csillogott az izgalomtól, láthatóan nagyon feldobta a tény, hogy egy igazi lövöldözős akcióban vehet részt.

Williams első válasza az lett volna, hogy a kommandósok valószínűleg azért nem támadnak, mert Petersnek nem sikerült biztonságos távolságba jutnia ennyi idő alatt, de ilyet még sem illik mondani.

– Biztosan ki akarják őket éheztetni – tréfálkozott. – De ha ez egy tészta- vagy rizsraktár, akkor rossz taktikát választottak.

– Mi lenne, ha elterelném a fickó figyelmét, maga pedig közelebb juthatna és leszedhetné – javasolta Mackenzie tőle szokatlan lelkesedéssel.

„Biztosan a fegyver teszi – állapította meg Williams. – Van, aki teljesen elveszti a fejét, ha a kezébe adnak egy nagyobb géppisztolyt.”

– Nem tartom jó ötletnek – mondta. – A golyó gyorsabb nálam, és magánál is. Higgye el, én tapasztalatból tudom.

Mackenzie egy pillanatra elgondolkodott.

– Ha a kommandós is fedezne, jó esélyünk lenne – jegyezte meg.

– Nem! – vágta rá Williams. – Maradjon veszteg!

Néhány percig úgy tűnt, hogy Mackenzie megfogadta Edward Williams tanácsát, mert a cipője orrát bámulta, aztán hirtelen mutogatni kezdett a kommandósnak, aki megrázta a fejét, jelezve, hogy nem érti, mit akarhat a másik. Mackenzie a tető felé mutatott, majd felemelte a fegyverét. A kommandós bólintott, mert azt hitte, hogy Mackenzie célba veszi az uzis fickót.

– Előcsalogatom, lője ki! – kiáltott Mackenzie Williamsre, aztán elkezdett a kommandós felé futni, de a negyedik lépésnél érezte, hogy eltalálták, hátravágódott és elterült a földön.

Az uzi, mint aki jól végezte dolgát, elhallgatott. Williams Mackenzie testére nézett, amiről ebből a szögből és távolságból nem tudta volna megállapítani, hogy halott vagy sem, csak azt, hogy mozdulatlan.

– Mi történt? – kérdezte Erickson az adóvevőn keresztül.

– Az egyik ügynök megpróbált átjutni a tüzelési zónán, de eltalálták – válaszolta McDowell.

– A fenébe! – bosszankodott Erickson.

– Williams megsérült – hallatszott az egyik ügynök hangja, de McDowell szerint ez a mondat határozottan vidámnak tűnt és csöppet sem elkeseredettnek.

Williams eközben a Los Angeles-i kommandós akcióból származó rejtjeltudásával elmutogatta, hogy kimegy Mackenzie-ért, és visszahúzza a bála mögé, ha McDowell fedezi.

– A másik ki akar menni érte, arra kér, hogy addig fedezzem – tudósított McDowell.

– Az ügynök meghalt vagy csak megsérült? – recsegett Erickson hangja.

– Nem tudni – válaszolta a hadnagy.

– Akkor próbálják meg kihozni – parancsolta Erickson, pimasz módon anélkül, hogy mindezt megtárgyalta volna Petersszel.

– Igen, uram – vágta rá McDowell, majd a bála széléhez húzódott, megpróbálta bemérni a tetőn fekvő célpontot, Williams felé fordult, bólintott, aztán tűzet nyitott.

Williams eközben a fegyvert letette a földre, aztán ahogy a kommandós lőni kezdett, összegörnyedve, hogy minél kisebb támadási felület nyújtson az uzi számára, kirohant, megragadta Mackenzie-t a vállánál, és amilyen gyorsan csak tudta, visszahúzta a fedezékbe. Pár golyó elsüvített a füle mellett, de ilyen apróságokkal foglalkozni nem volt ideje.

McDowell fegyvere elhallgatott, majd a hadnagy visszalépett, és érdeklődve figyelte szemközt a két ügynököt.

Mackenzie kábán felült, és a bal karját nézegette, ahol az inge tiszta vér volt.

– Eltaláltak – állapította meg, majd Williams felé fordult, aki dühtől szikrázó tekintettel meredt rá. – Sajnálom – mondta tétován.

Williams nem válaszolt, bár szívesen megráncigálta volna Mackenzie fülét.

– Igaza volt, sajnálom – ismételte a fiatal ügynök. – Köszönöm – tette hozzá bűnbánóan.

– Ne köszönje! – vágta rá ingerülten Williams, majd segített felállni Mackenzie-nek.

– Minden rendben, a fiatalabb ügynöknek csak a karját találták el – közvetítette McDowell, de Peters kissé csalódott arckifejezését sajnos nem láthatta az adóvevőn keresztül.

– Pajzsokkal megközelíthetnék az épületet, és utána jöhetnek a könnygázgránátok – javasolta Johnson.

– Tudja garantálni, hogy semmilyen veszélyes vegyi anyag nincs a raktárban, ami berobbanhat? – nézett rá Erickson; érezte, hogy a vérnyomása jóval a kívánt érték felé futott.

– Nem – válaszolta Johnson.

McDowell elmosolyodott.

– A páncélautó – jelentette ki az őrnagy.

– Páncélautó – ismételte Peters. – Akkor legyen a páncélautó – egyezett bele, mintha ezt bárki is igényelte volna.

Mackenzie a bálának dőlve állt, és némán tűrte, hogy Williams, az igen morcos ápoló, a sebét vizsgálgassa. Williams levette a fiatal ügynök karjáról a könyökvédőt, de miután megállapította, hogy a felkarhoz még így sem fér hozzá, egyszerűen letépte az ingujjat. Mackenzie úgy gondolta, az ingnek már úgy is annyi, hogy egy vagy két ujja van, már igazán lényegtelen. Williams megszabadította a véres szövetett a mandzsettarésztől, a varrás mentén végigszakította, végül az így keletkezett rongydarabból hosszúcsíkokat hasított, majd bekötötte a sebet, hogy valamennyire megállítsa a vérzést. Mindezt könnyedén és roppant rutinnal.

Aztán dübörgés hallatszott, és az emeleti ablakokban sorakozó, sőt, még a tetőn fekvő fegyverek is tüzelni kezdtek a hang irányába.

– Mi ez? – kapta fel a fejét Williams, a kevésbé esztétikus, de kissé szoros masni végeztével.

A kommandósra nézett, aki úgy tett, mintha kezében egy láthatatlan kormányt tartana. Williams bólintott.

– Páncélautó – magyarázta Mackenzie-nek. – Nem sokára bent leszünk.

Williams felvette a fegyverét, majd a bála széléhez araszolt. A kommandós rájött, hogy a pillanatnyilag még sértetlen ügynök mire készülhet, így szinte egyszerre nyitottak tüzet a tetőn fekvő férfira, aki meggondolatlanul oldalra fordult, és ugyanakkor a fejét tökéletes célponttá tette. Hogy melyik lövés végzett vele, nehéz lett volna eldönteni, de jelen esetben a végeredmény számított, vagyis az, hogy a test élettelenül zuhant a földön álló rekesz közé, és a raktár épület öböl felőli részét immár senki sem fedezte.

A páncélautó eközben belehajtott a raktárépületbe, így az ablakokból figyelő uziknak égetőbb problémájuk is akadt, minthogy a konténerek mögé rejtőzött kommandósokat figyeljék.

– Ez az oldal tiszta – mondta McDowell a rádióba. – Kérek pár embert a behatoláshoz – közben Williamst nézte, aki a raktár öböl felőli oldalához mutatott, ahol faládák feküdtek egymáson tökéletes feljárót biztosítva egy felső ablakhoz.

A raktár épületéből folyamatosan lövések dörögtek.

– Leszedték a másik fickót is a tetőről – jegyezte meg a továbbra is a konténerek mögött rejtőző Erickson a két FBI-os, Peters és Johnson felé fordulva. – Úgy tízen lehetnek bent… elnézést, helyesbítek. Már csak nyolcan – tette hozzá furcsa mosollyal az arcán.

McDowell és Williams fej-fej mellett lassan araszolt az épület felé, mögöttük öt kommandós és Mackenzie, mert a többszöri felszólítás ellenére sem volt hajlandó a bálák mögött várakozva ácsorogni. Amikor a ládákhoz értek, McDowell intett az egyik fickónak, aki akrobatikus ügyességgel felmászott a ládákon egészen az ablakig, majd óvatosan bekukkantott. Miután visszahúzta a fejét kettőt mutatott, majd még egyet, aztán egymásra tette a két csuklóját, mintha össze lenne kötve.

„Ketten vannak meg egy túsz” – állapította meg magában Williams.

McDowell a kommandós felé bólintott, majd hátrafordult.

– Morales és én betörünk, maguk pedig utánunk! – utasította a többieket halkan, de jól érthetően.

A többiekbe ezúttal beleszámított a két ügynök is, akik engedelmesen bólintottak.

A hadnagy ruganyos mozgással feltornázta magát a ládák tetejére. Williamsben, ahogy a felfelé haladó kommandóst nézte, egyre erősödött az a megállapítás, hogy McDowell az amazonok ősi törzséből való, amely felismeréshez rögtön társult egy nagy adag elismerés is. McDowell megvárta, amíg az ideiglenesen összeverbuválódott kommandós csoport minden tagja elfoglalja a helyét felfelé sorakozva a ládákon, majd megadta a jelet.

Egy gyors mozdulattal betörték az üveget, de a tus már el is fordult, és a két fegyver tüzet nyitott. Néhány perccel később mind a nyolcan a szűk irodahelyiségben tömörültek.

Az asztal melletti székhez egy ázsiai nő volt kikötve, a szája egy rongydarabbal kipeckelve. Williams a nőt a véres arcáról – vélhetőleg egy ökölcsapás nyomán, amitől felrepedt a bőr a szemöldök felett –, nem nagyon ismerte volna fel, de az a lila harisnya eltéveszthetetlen.

McDowell az ajtónál állt és hallgatózott.

– Húzódjanak a falhoz! – intett, majd ő is falhoz lapult.

Az ajtó kivágódott, két férfi jelent meg. Első pillanatra meglepődtek, hogy a biztosnak hitt menedékben fekete ruhás kommandósokkal meg két FBI feliratos golyóállómellénnyel találták szembe magukat, és a következő, megdöbbenést követő pillanatban bizonyára nem haboztak volna, hogy fegyverüket használják. De nekik már nem volt következő pillanat, mert egy sorozattal McDowell volt a gyorsabb.

– Maguké a túsz, mi bemegyünk! – nézett a hadnagy Williamsre.

– Rendben – bólintott az ügynök.

Amikor Williams a székhez lépett, hogy kiszabadítsa a japán nőt, már az utolsó kommandós araszolt kifelé az irodából, majd behúzta maga mögött az ajtót.

– Szörnyű állapotban van – állapította meg Mackenzie a nő fölé hajolva.

Williams éppen válaszolni akart, amikor hirtelen belökte valaki az ajtót. A két ügynök egyszerre fordította a fegyverét a bejárat felé.

– Ne lőjenek! – kiáltott a hadnagy. – McDowell vagyok – lépett be. – Már mind halott. Az épület tiszta.

A rajtaütés Erickson szerint jól sikerült, egyetlen embert sem vesztett, és csak hárman sérültek meg. Peters szerint viszont nagy hiba volt azt a két fickót lelőni odafent az irodában – amiért természetesen McDowell volt a felelős –, mert ki akarta hallgatni őket. Erickson erre közölte, hogy ott a japán nő, azt hallgassák ki. Élénk vita alakult ki a két ügynök és Erickson között, aki mellett ott állt némán McDowell is. Peters szerint a hadnagy túl hamar húzta meg a ravaszt, amire Erickson egy cifra káromkodással válaszolt, mert sosem habozott megvédeni az embereit. Aztán gyorsan elnézést kért az illetlen kifejezésekért, és valamivel finom hangnemben azt kezdte el magyarázni, hogy McDowell nemcsak a bajtársai, de a túsz és a bent levő két ügynök életét is megvédte – persze nem sejthette, hogy nem ez a leghatásosabb érv.

Williams ebből a szóváltásból semmit sem hallott, mert jóval távolabb az egyik mentőkocsinál állt, ahol a lilaharisnyás áldozat, vagyis Momo fejsebét látták el éppen. A mentős a fertőtlenítést követően leragasztotta a sebet, aztán a nőre mosolygott.

– Jobban érzi magát? – kérdezte.

Momo bólintott.

– Mindjárt jövök! – kapta fel a mentős a táskáját, majd egy újabb ellátandó sebesültet keresve elsietett.

„A nőnek szerencséje volt – gondolta Williams Momót méregetve. – Ha nem törünk rájuk, már lehet, hogy halott lenne.” – Az ügynöknek ugyanis az arcon látszató sérülések mellett rögtön feltűntek a nő karját borító friss égésnyomok, amelyek a formájuk alapján cigarettától származhattak.

A nő egyébként igyekezett eltakarni ezeket a nyomokat, mert a ruha hosszú ujját, amelyet a székhez kötözés után feltűrtek, már gondosan visszaigazgatta.

– Edward Williams vagyok, FBI-ügynök – kezdte a nőhöz lépve. – Meg tudná mondani a nevét?

– Momo – válaszolta a lilaharisnyás áldozat és hatalmas barna szemével Williamsre nézett.

Momo kissé csalódott volt, mert néhány perccel ezelőtt, miközben a sebét tisztították, felismerte a golyóállómellény tulajdonosában az Ugaki házánál megjelent pálmaleveles nyakkendőt viselő jóképű gaidzsint. Titkon reménykedett benne, hogy a férfi nem zsaru, de láthatóan tévedett. Momo azonban mindent elkövetett, hogy ezt a csalódottságot, amely egyébként sem tartott sokáig, palástolja.

– Momo, vagyis őszibarack – mosolyodott el Williams. – Igazán szép név. Csak ennyi, Momo?

– Csak ennyi – sóhajtott fel a nő. – Momo – ismételte igéző pillantásokat vetve a férfira. – Köszönöm, hogy megmentett.

– Igazán semmiség, Miss Momo – válaszolta Williams. – Ez a kötelességem, egyébként is inkább McDowell hadnagyé az érdem, én csak statisztáltam. De ha már így szóba elegyedtünk egymással, megkérdezhetném, hogy mit keres egy csinos japán lány ennyi kínai rosszfiú között?

– Az utcán sétáltam, amikor mellém hajtott egy furgon, berángattak és idehoztak – válaszolta a nő gondolkodás nélkül; bár sejtette, hogy az idő közben elkenődött rúzs hiánya elvesz némiképp a csáberejéből. – Fogalmam sincs miért – tette hozzá ártatlan arccal, a hatás kedvéért még egyet sóhajtott.

„Okos lány – állapította meg magában Williams. – Alig tért magához, máris úgy hazudik, mint a vízfolyás. Valószínű, hogy rajta kapták kutakodás közben, és megpróbálták kiszedni belőle, hogy mit látott” – szőtte tovább magában az események láncolatát, mivel a fantáziája máris mozgásba lendült.

– Elképzelése sincs, hogy miért kötözték egy székhez, és miért kínozták meg? – hajolt közelebb az áldozathoz.

– Nincs – felelte riadt tekintettel Momo.

– Mit akarhattak magától? – Williams a színjáték ellenére sem adta fel olyan könnyen.

– Nem tudom. Kínaiul beszéltek. Semmit sem értettem abból, amit mondtak – válaszolta Momo az ügynököt bűvölve.

„Ez aztán a válasz! Az egyszerű gaidzsin meg döntse el, igaz vagy sem” – jegyezte meg Williams.

– Mandarin vagy kantoni dialektusban – tett egy utolsó kísérletet.

– Nekem egyszerű kínainak tűnt – rebegte Momo. – A mandarin az egy gyümölcs, nem? Olyasmi, mint a narancs. Én szeretem a mandarint, és maga?

Williams arcán halvány mosoly futott át. Ez kevésbé Momo cseles témaváltásának, inkább a vereség tényének szólt, amely ezúttal egyáltalán nem tűnt túl drámainak.

– A mandarint én is szeretem – válaszolta, de más gyümölcsre már nem volt ideje kitérni, mert egy fekete Toyota tűnt fel a látóhatáron, ami egyenesen a mentőautó felé tartott.

A Toyota pár méterrel a még mindig vitatkozó FBI-ügynökökből és kommandósokból álló társaságtól megállt. Az egyik hátsó ajtó kinyílt, egy vékony testalkatú, szemüveges japán férfi szállt ki, aki sötét öltönyt viselt. Körbenézett, majd gyors léptekkel elindult a mentőautó irányába, amelynél Momo és Williams álldogáltak. A férfi megállt az FBI-os golyóállómellényt viselő ügynök előtt, elegáns mozdulattal előhúzott egy névjegyet, majd meghajolt.

– Doktor Genszai Kodzsi, Miss Momo jogi képviselője vagyok – nyújtotta át a kártyát.

– Edward Williams, FBI-ügynök – vette át Williams a névjegyet. – Igazán kedves, hogy ide fáradt, de a kisasszony nem gyanúsított, hanem áldozat – magyarázta, bár biztos volt benne, hogy az ügyvéd úr nála sokkal jobban van informálva. – Mindazonáltal nem ártana Miss Momónak egy alaposabb orvosi kivizsgáláson részt vennie.

– Köszönöm, Williams ügynök, innentől átveszem – kapta ki a névjegyet a kolléga kezéből Peters, aki ebben a pillanatban ért az ügynöktárs mellé.

Már elég felháborító volt Peters számára önmagában véve az is, hogy ez a Williams enyelegni kezdett a japán prostival – így definiálta ugyanis a távolból inkább flörtnek, mint szigorú kihallgatásnak tűnő párbeszédet –, azt pedig végképp nem tűrhette, hogy kisajátítsa a tanút és az újonnan érkező másik fickót.

Williams egy pillanatra elcsodálkozott, aztán megértően Petersre mosolygott.

– Elnézést, nem is zavarok tovább – biccentett Momónak majd az ügyvédre nézve, aztán hátat fordított a két öltönyös ügynöknek és elsietett.

Néhány méterrel távolabb állt egy másik mentőautó, ahol Mackenzie renoválása folyt. A mentős a kötözés utolsó fázisánál járt, amikor Williams odaért hozzájuk.

– Mi újság? – kérdezte.

– Kiszedték a golyót és összevarrtak – válaszolta Mackenzie. – És ott mi újság? – intett a fejével Momo felé, mivel az eddig lezajlottakat premier plan nézte végig, de a szövegről igencsak lemaradt.

– A nő Tagavának dolgozik, és valami nagyon fontos információt akart megszerezni, de rajta kapták – kezdte Williams halkan, mert ez alatt a néhány lépés alatt a képzelete már egy egész krimit szerkesztett abból a néhány tényből, amit megtudott, illetve megfigyelt. – Nekem persze azt mondta, hogy semmit se tud, egyszerűen berángatták egy furgonba és idehozták. A férfi ügyvéd. Lefogadok, hogy magával viszi a nőt. A hivatalos kihallgatásra legkorábban holnap kerülhet sor. Bár, ha a nő tartotta magát a Tong hóhéraival szemben, nem hiszem, hogy két fenyegetőzve üvöltöző ügynöktől megriadna.

– Honnan tudja, hogy a nő Tagava embere? – hajolt közelebb Mackenzie. – És mi az a Tong?

– Doktor Duchat-tól – válaszolta Williams. – A kínai maffia egy fajtája a Tong. Maga Cseng párolt zöldségein kívül nem sokat tud az ázsiai kultúrákról, igaz? – kérdezte némi gondolkodás után.

– Tudok pálcikával enni – válaszolta Mackenzie. – Többet tényleg nem.

– Semmi gond, majd teszünk róla, hogy felfejlődjön – jegyezte meg Williams. – Szerintem máris jobban áll, mint ők – mutatott a két másik ügynök felé.

Az események mintha csak Edward Williams akarták volna igazolni, a japán ügyvéd meghajolt, majd elindult a fekete Toyota felé, mögötte ott tipegett Momo. Peters és Johnson közben Williamst vették célba.

– Williams! – kiáltotta Peters ingerülten, hogy még Erickson is felkapta a fejét, aki McDowell-lel és két másik kommandóssal beszélgetett éppen.

– Igen, Peters ügynök – fordult hátra vigyorogva Williams.

– Mit mondott magának az a nő! – rivallt rá Peters, amikor közvetlen a kolléga mellé ért.

– A japán nő neve Momo – vágta vigyázzállásba magát Williams. – Azt állítja, hogy az utcán sétált, amikor megállt mellette egy furgon, berángatták és idehozták. Arra a kérdésre nem tudott választ adni, hogy miért. A gyanúsítottak kínaiul beszéltek, a nő egy szót sem értett belőle, uram.

– Maga most gúnyolódik velem? – lépett közelebb Peters.

– Nem. Olyat sose tennék, Peters ügynök – felelte rezzenéstelen arccal Williams, pedig éppen ez volt a szándéka.

– Pontos jelentést akarok. Mindenről számoljon be! Ha bármit is elhallgat, az igazgató előtt kell felelnie – jelentette ki Peters ellentmondást nem tűrő hangon. – Nekem úgy tűnt, hogy ennél jóval hosszabb volt az a beszélgetés – tette hozzá.

– A nő szereti a mandarint – jegyezte meg Williams néhány másodperccel később. – Maga akart mindent tudni – magyarázta Peters csodálkozó tekintete láttán.

– Williams ügynök gyakran használja azt a módszert, amit újabban az akadémián is tanítanak – szólt közben Mackenzie, hogy megelőzőn egy esetleges szóváltást. – Több kísérlet is igazolta, hogy eredményesebb a kihallgatás, ha a tanút vagy áldozatot először közömbös témákról beszéltetjük, hogy megnyugodjon. Például, hogy mi a kedvenc filmje, milyen ételeket szeret, ilyesmi.

– Szóval, mandarin? – mérte végig Peters először Mackenzie-t, aztán Williamst.

Egyikükben sem bízott, éppen ezért nem is igen hitte el, amit hallott, de mivel korábban Erickson őrnagy szavaiból úgy vette ki, hogy a kommandósok részéről egy rendhagyó lecke következik a két bajkeverőnek, nagylelkűen nem forszírozta tovább a kérdést.

– Reggel várom a jelentését az előbb lezajlott beszélgetésről! – utasította Williamst. – Menjünk, nézzünk körül odabent! – intett aztán Johnsonnak.

Williams Mackenzie felé fordult, az arcára volt írva, hogy az akadémián újabban bevezetett pszichológiai módszerek létezésével kapcsolatban erős kétségei vannak.

– Williams ügynök! – sietett felé McDowell, aki félúton megszabadult a sisaktól, és átváltozott egy rövid fekete hajú, barátságosan mosolygó nővé. – Williams ügynök, Erickson őrnagy azt kéri, hogy jöjjenek velünk a bázisra az akció kiértékelésére.

Williams egy pillanatra összeráncolta a homlokát, az ő értelmezésében ugyanis ez a kiértékelés sokkal inkább fejmosásnak hangzott.

– Most azonnal – tette hozzá a hadnagy, aztán Mackenzie-re kacsintott.

– Természetesen – bólintott Williams. – Megszabadulunk a páncélzattól és már indulunk is!

– A terepjárónál várom magukat – mutatott McDowell egy távolabb várakozó, ajtó nélküli járműre.

Genszai Kodzsi kinyitotta a bal hátsó ajtót, majd intett Momónak, hogy szálljon be. Aztán megkerülte a Toyotát, és a másik hátsó ajtóhoz lépett. Az anyósülésen ülő fickó azonban gyorsabb volt, mert mielőtt az ügyvéd odaért volna, az ajtó már nyitva várt rá. Genszai beült Momo mellé, majd a Toyota tolatni kezdett, lassan megfordult, végül eltűnt abba az irányba, ahonnan jött.

Momo eközben levette a jobb cipőjét, egy fekete velúr magas sarkút. A vastag sarkat némi próbálgatás után óvatosan elfordította, majd a belsejéből egy apró tasakot húzott elő. A tárgyat Genszai tenyerébe tette.

– Nem biztos, hogy egy vezérlésre programozott microchip tárolására ez a legmegfelelőbb hely, de tény, hogy kevésbé feltűnő – állapította meg az ügyvéd, miközben óvatosan kinyitotta a tasakot és a tenyerébe csúsztatta a chipet. – Doktor Morimoto fog megvizsgálni, amíg én tájékoztatom Simo szant.

Momo bólintott, majd visszaillesztette a cipő sarkát. Amikor felvette a cipőt, és meg akarta igazítani a harisnyáját, akkor vette észre, hogy a jobb lábán pár szem felszaladt. Lebiggyesztette az ajkát. Úgy szerette ezt a színt, és most már sehol sem kapni, ráadásul ez volt az utolsó belőle.

– Reméljük, hogy még működik – rejtette vissza az apró tárgyat a tasakba az ügyvéd, akit inkább a technika vívmányai, mint Momo harisnyája hoztak lázba, majd elővett egy kisebb dobozt és elhelyezte benne a szerzeményt. A doboz végül a zakója belső zsebébe került.

– Most pedig jöhet a beszámoló – nézett a nőre, aki még mindig a szakadt harisnyát méregette.

– Hajnalban kaptak el Hong dolgozószobája előtt – kezdte Momo –, még mielőtt sikerült volna kijutnom az épületből. A táskámat azonnal elvették és ízekre szedték. Két disznó megmotozott, aztán megkötöztek, bevágtak egy kocsiba és idehoztak. Azt akarták tudni, mit kerestem ott, de azt nem vették észre, hogy amit kerestem, azt megtaláltam és el is hoztam.

Momo tisztában volt azzal, hogy az ügyvédet nem fogja érdekelni a kínzás részleteit és a tűzharc, csak a lényegre kíváncsi.

– Az FBI-ügynöknek azt mondtam, hogy az utcán kaptak el, de nem tudom, hogy miért. A fickók kínaiul beszéltek, ezért nem értettem, miről beszélnek – folytatta Momo.

– Maradjunk ennél – helyeselt az ügyvéd.

– Az egyik kommandós azt állította, hogy mindenkit megöltek – tette hozzá némi gondolkodás után a nő.

Genszai bólintott, aztán a gondolataiba mélyedt hosszú percekre, amíg egyszerre csak arra lett figyelmes, hogy a Toyota motorja leállt. Oldalra fordult, majd megpillantotta a Kiotó fényének hátsó bejáratát.

– Morimoto a szakács szobájában vár – mondta az ügyvéd Momo felé fordulva. – Amíg nem jövök vissza, maradj ott! Nori majd vigyáz rád.

A nő engedelmesen bólintott, kiszállt, elindult az ajtó felé. Közben a sofőr újraindította a motort, hogy folytassa a vasárnap délelőtti kocsikázást.

Az inkább palotának, mint egyszerű háznak nevezhető épület az elhunyt feleség, Tecuba Honami ízlését dicsérte, ezért is tartotta meg Tagava. Másodsorban pedig azért, mert a feleség jelölt Nanami is igen ragaszkodott hozzá.

Momo eltűnéséről hatkor értesítették Genszai Kodzsit, de az értesítés egyúttal tartalmazta a pontos címet, ahová a nőt a kínaiak vitték, mert a Tagava család katonái pontosan tudták, hogy a rossz hírt csak egy jó társaságában érdemes továbbadni. Genszai ezekkel az információkkal hét után nem sokkal ébresztette Tagavát, akit azonban még a korai kelés és ez a váratlan fordulat sem akadályozott meg abban, hogy egy gyors és hatékony megoldást találjon a problémára. Ráadásul egy olyan megoldást, amely neki egyetlen emberébe, töltényébe vagy pennyjébe sem kerül. Elhamarkodott feltételezés lenne mindazonáltal összefüggést keresni Momo eltűnése, az FBI huszonnégy órás ügyeletére beérkezett névtelen telefonos bejelentés és a kommandósok váratlan rakparti megjelenése között, a seattle-i Iroda igazgatójának felriasztásáról, és a négy ügynök helyszínre rendeléséről nem is szólva.

A helyzet iránti élénk érdeklődés Tagava és Genszai részéről kevésbé Momo személyének, mint az általa vélhetőleg megszerzett microchipnek szólt. A lilaharisnya egyébként már este óta a Lótusz Klub közelében sétálgatott, amelynek az emeletén Jang Hong irodája is volt. A bejáratnál álló kidobófiúknál Momónak esélye sem lett volna, de éjjel, amikor a takarítók kivitték a szemetet, sikerült bejutnia a hátsó ajtón. Hogy mi történt pontosan ezek után, annak a jelentősége eltörpült azzal a ténnyel szemben, hogy a microchip kijutott az épületből, és még a délelőtt folyamán az ügyvéd zsebében kötött ki.

A Toyota lassított, majd a kapunál megállt. A sofőr melletti ablak leereszkedett, aztán egy rövid, de szigorú igazoltatás kezdődött, ami váratlanul átcsapott az előző napi szumó birkózás kedélyes felelevenítésébe.

Az ügyvéd köhintett, mire a kocsi mellett álló fickó intett, hogy nyissák ki a kaput. Az ablak visszagördült a helyére.

Genszai Kodzsi szinte minden nap tett hosszabb vagy rövidebb látogatást a Tagava családnál, de ezen a napon ez már a második volt, ami azért mégiscsak szokatlannak számított.

Egy inas vezette át a kerten az ügyvédet, egy hátsó, nyitott falu pavilonig. Tagava néhány lépéssel a pavilon előtt várakozott a vajszínű kimonót viselő ifjú menyasszonnyal beszélgetve. Nanami, az ügyvéd közeledő alakjára nézett, majd Tagava Simóra. Meghajolt és elsietett a másik irányba.

Az ügyvéd két lépésnyire Tagavától megállt, majd ő is meghajolt. Tagava bólintott.

– Az őszibarack, amely begurult az asztal alá, végül megkerült, ahogy az elveszettnek hitt toll is – mondta Genszai Kodzsi, aki szeretett rejtvényekben beszélni, főként Tagavával, még akkor is, ha ez szükségtelen elővigyázatosságnak tűnt. – A cserépkatonák viszont mind széttörtek.

„Vagyis a raktárban levő őrök halottak. Szeretem, amikor az FBI ilyen pontosan végzi a munkáját” – gondolta Tagava.

– A toll működik? – kérdezte kurtán.

Valójában kevésbé érdekelte, hogy a chip sértetlen vagy sem, önmagában a tény is elegendő volt számára, hogy ismét a Jangok fölé kerekedett.

– Még nem volt alkalmam kipróbálni – válaszolta Genszai.

– Akkor most kerítünk rá alkalmat – indult Tagava a ház felé. – Az őszibarackról szólva – folytatta néhány lépéssel később –, szeretném, ha különös gonddal vigyáznának rá, mert igen megkedveltem.

Genszai bólintott.

Pár új harisnya és egy kis kényeztetés sokat segít majd az őszibarack jelenlegi állapotán.

Williams megszabadult a páncélzatnak nevezett golyóállómellénytől és egyéb kiegészítőktől, majd visszavette a katonai szabású khaki színű kabátját. Öltönyt venni a vasárnap reggeli rohanásban ugyanis nem volt idő. Nyolckor törte rá az ajtót Mackenzie azzal a hírrel, hogy bevetés lesz a kikötőben Peters parancsnoksága alatt, azonnal indulni kell. Mackenzie bezzeg öltönyt viselt, mert biztosan abban is aludt, legalábbis Williams ezt állapította meg magában, amíg gyorsan magára kapott egy farmert meg egy sötét inget. Az ügynök a borotválkozást is elhalasztotta, mert Mackenzie szerint eléggé késésben voltak, így csak egy gyors reggeli tisztálkodásra maradt idő.

Amikor kiértek a helyszínre a kommandósok már állig felfegyverkezve várakoztak, miközben a parancsnokuk két öltönyös fickóval próbált dűlőre jutni a stratégiát illetően. Williams azonnal felmérte a helyzetet. Vagy csatlakoznak Petershez, ahogy azt elméletben tenniük kellene, és csendben álldogálnak, akár a büntetésben levő diák, vagy észrevétlenül a kommandósokhoz csapódnak, miután felvértezték magukat az FBI-os furgonban. Mackenzie, amikor kiszállt a kocsiból, tett egy tétova lépést Petersék felé, de végül Williams nyomába eredt, aki elég határozottan és Forma–1-es tempóban közeledett a FBI fekete furgonja felé, amely két egymásra helyezett konténer árnyékában parkolt.

A szövetségi furgon mellett várakozó munkatárs nem kérdezősködött – miért is tette volna, hiszen az ügynökök pontosan tudják, hogy mi a dolguk –, hanem segített felszerelkezni a két férfinak. Akkor vette csak észre, hogy az adóvevők ott maradtak, amikor a két ügynök, már túl messze járt. Egy akció kellős közepén meg még sem ildomos csak úgy ordibálni.

Williams megigazgatta a kabátját, aztán Mackenzie-re nézett, aki a sérülése miatt kevésbé volt annyira mozgékony, hogy a zakót egyedül vegye fel.

– Várjon, segítek! – lépett a fiatal ügynökhöz. – Észre sem venni – jegyezte meg, miután megigazította a zakót. – Úgy értem, észre sem venni, hogy megsérült. Először lőtték meg, ha jól sejtem.

Mackenzie bólintott.

– Akkor most már túlesett a tűzkeresztségen. Isten hozta a klubban! – futott át egy halvány mosoly Williams arcán. – A posztpubertáskori kitöréséért viszont még később számolunk – jegyezte meg. – Menjünk!

Tíz-tizenöt percnél nem tölthettek több időt a furgonban, gondolta Williams, de mire elértek a terepjáróhoz, a kommandósok szőrén-szálán eltűntek, leszámítva McDowellt, és helyettük tucatnyi helyszínelő és néhány halottszállító serénykedett Peters és Johnson felügyelete alatt.

„Ideje lesz lelépni” – állapította meg magában Edward Williams.

McDowell a kormány mögött ült, megvárta, amíg a két utas behuppan a hátsó ülésre.

– Kapaszkodjanak! – szólt hátra. – Az őrnagy meghívta magukat ebédre a kiértékelés után.

Az ebéd szóra Williams gyomra korogni kezdett, amit szerencsére elnyomott a motorzaj. Aztán megfogadva a tanácsot vasmarokkal szorította a feje melletti csőszerű vázat, amire a ponyvát erősítették.

– Köszönjük – válaszolta. – Ez igazán jól hangzik.

Mackenzie nem szólt egyetlen szót sem, mert éppen a mára tervezett natúr csirkemell szeletekről és a párolt brokkoliról ábrándozott valami francia nevű salátával, amit Francise-szel, a menyasszonyával, a közeli étteremből rendeltek volna.

– Erickson őrnagy kemény ember – folytatta McDowell. – Most elég zabos hangulatban van, de ne vegyék magukra.

– Értem – bólintott Williams.

„Inkább egy zabos Erickson, mint egy nyájas Peters” – állapította meg magában.

– És mi lesz a mai menü? – próbálta más irányba terelni a társalgást.

– Sportleves és bivaly steak – válaszolta McDowell.

A steak szónál Mackenzie rémülten felkapta a fejét.

A nő elmosolyodott, amit Williams a visszapillantó tükörből látott.

– Csak vicceltem – tette hozzá néhány másodperccel később McDowell. – Valójában nem tudom – magyarázta.

– Milyen az a sportleves? – kérdezte Mackenzie.

– Mindent bele, vagyis mindent bele raknak, ami a konyhában van, főként a maradékot – jegyezte meg Williams. – Hadd tippeljek! Maga a középiskolás évei alatt nemigen járt a menza közelében.

– Nem, nem jártam – rázta meg a fejét Mackenzie.

– Ó, akkor nem tudja, mit hagyott ki! – vágta rá Williams.

– Nem régóta vannak Seattle-ben, igaz? – kérdezte McDowell. – Nem láttam magukat korábban.

– Nagyjából három hónapja – mondta Mackenzie.

– És maga?

– Egy hónapja helyeztek át Los Angelesből – válaszolta Williams; nem érezte szükségét, hogy a teljes előéletét elmesélje.

A terepjáró eközben elhagyta a várost.

– Kanadába megyünk? – érdeklődött Williams az egyre sokasodó fenyők láttán.

– Már nincs messze – fordult kissé oldalra McDowell. – Egyébként még be sem mutatkoztam, mármint civilmódra. Heather McDowell hadnagy.

– Ryan Mackenzie – bólintott a fiatal ügynök.

– Edward Williams. Miss vagy Mrs. McDowell?

– Most újra Miss vagyok – kezdte McDowell –, fél éve váltam el. Az a tapló azt akarta, lépje ki, csak azért, hogy az ő koszos alsógatyáit moshassam. Hihetetlen, nem?

– Jól tette, hogy ott hagyta – állapította meg Williams némi töprengés után.

– Igen! – vágta rá McDowell. – Szólítsatok Heathernek!

Williams úgy gondolta, egy nőnemű hadnaggyal nem érdemes vitatkozni.

– Jól tetted, hogy ott hagytad azt a taplót, Heather – ismételte meg a mondatot.

Mackenzie-nek ezzel szemben kissé nehezére esett hirtelen ilyen baráti viszonyba kerülni egy vadidegen nővel, akiről csupán annyit tudott, hogy jól bánik a fegyverrel és ölni is képes.

– És ti? – folytatta a faggatózást McDowell, vagyis Heather.

– Menyasszonyom van – jelentette ki Mackenzie. – Közgazdász – tette hozzá jelentőségteljesen.

„Igen, arra jól emlékszem” – mosolyodott el Williams, mert eszébe jutott a rendőrség alagsorában lezajlott telefonhívás.

– Ed még nem válaszolt – jegyezte meg Heather játékosan.

Williams, akit ritkán hívott bárki is Ednek, egy pillanatra elcsodálkozott, aztán rájött, hogy róla van szó. Ugyanakkor arra is, hogy kénytelen lesz valamit mondani.

– Bizonyos szempontból hazudnék, ha azt állítanám, hogy szabad vagyok, de akkor is, ha az ellenkezőjét – vágta ki magát végül.

– Férjes asszony? – mosolyodott el Heather.

– Azt hiszem, megérkeztünk – mutatott előre Williams, a laktanya kapuja felé; figyelemelterelésben mindig is jó volt.

Mackenzie eközben Williams csavaros válaszát fejtegette magában, de amikor a terepjáró a zárt kapuk előtt megállt, úgy döntött, hogy nem Heather előtt teszi fel a benne kavargó kérdéseket.

Amint a terepjáró begördült a laktanya udvarára, Heather átváltozott McDowell hadnaggyá, kipattant a kormány mögül, majd a két ügynökre nézett.

– Jöjjetek utánam! – parancsolta.

Williams a gyors gyalogtúra alatt igyekezett körbenézni, de semmi figyelemreméltót nem látott, ami nem illett volna bele az általános laktanyáról kialakított képébe.

Végül McDowell egy kisebb tanterembe vezette a két ügynököt, ahol padok és székek sorakoztak, de még üresen. Középen a falnál egy fehér tábla állt, amire valaki már felrajzolta a helyszínt felülnézetből. A raktárépületet teljes fegyverzetben és a hátsó irodában a tússzal; a konténerek mögött várakozó fegyvereseket, és a bálák mögött lapuló FBI-osokat is. Egy-egy bekarikázott x jelölte az uzikat, sima x-ek pedig a kommandósokat. A japán túsz egy y-t kapott, a négy FBI-os pedig fejenként egy b betűt.

„B, mint bureau, vagyis iroda. Vagy b, mint balfék?” – morfondírozott magában Williams, amikor végig futott a tekintete a táblán; Mackenzie és a hadnagy jóval lemaradt mögötte, ezért volt ideje nézelődni.

Aztán szerényen megpróbált az egyik hátsó székre leülni.

– Előre, a táblához! – mutatott az első sorra McDowell.

Williams bólintott, majd felállt, oldalra lépett, hogy előre engedte Mackenzie-t, aki valamiért elvörösödve az első sor legbelső székéhez sietett. A következő pillanatban Williams érezte, egy valaki finoman ráhúzott a fenekét. Hátrafordult, és a hadnagyra nézett, mire McDowell megvonta a vállát.

– Bírom az FBI-t – súgta a nő és Williamsre kacsintott.

Az ügynök erre nem tudott mit mondani, de lehetősége sem lett volna, mert a nyitott ajtón keresztül, a folyosó felől egyre erősödő zaj hallatszott. Williams besasszézott Mackenzie mellé, aki még mindig vörös arccal meredt maga elé. McDowell ezalatt az ajtóhoz lépett, majd tisztelgett az éppen belépő Ericksonnak.

– Szóval, megjöttek – mondta az őrnagy, miközben a táblához sétált.

– Igen, uram – válaszolta Williams, majd félig hátrafordult, és kénytelen volt megállapítani, hogy a kommandósok nem csak akció közben képesek hangtalanul lopakodni, de egy tanterem észrevétlen elfoglalása sem okoz nekik különösebb gondot.

McDowell becsukta az ajtót, majd leült a rejtélyes módon üresen maradt, Williams melletti székre.

– Uraim és hölgyeim – nézett Erickson a két FBI-osra; többen röhögni kezdtek, de az őrnagy leintette őket a kezében levő filccel –, ez lenne a helyszín – fordult a tábla felé. – A bekarikázott x jelenti a célpontokat – mutatott a raktárépületet szimbolizáló négyszögre. – Az előzetes tájékozódás után három irányból próbáltuk megközelíteni az épületet – a filc hegyével megérintette az x-k alkotta három jól elkülöníthető, kevésbé eredeti módon A-val, B-vel és C-vel jelölt csoportosulást, ebből kettő a déli oldalon helyezkedett el, a harmadik pedig a keleti részen. – Miért? McDowell!

– Mert a nyugati oldalon egyetlen magasan fekvő behatolási pont található, az északi oldal pedig teljesen zárt, tömör betonfal, uram – vágta rá a hadnagy.

Erickson bólintott.

– Miután felállt a status quo, leszámítva a magánszámukat – nézett ismét Williamsékre –, egyetlen gyors megoldás kínálkozott. King!

– Páncélozott járművel behatolni az épületbe, majd semlegesíteni az ellenséget, uram – kiáltotta az egyik fickó a harmadik sorból.

– Pontosan – helyeselt az őrnagy. – A célpontok többsége a feljárón helyezkedett el, kettőnek viszont sikerült eljutna a hátsó helyiségig, ahol McDowell likvidálta őket. A behatolást követően tíz perc alatt végrehajtották a feladatot. Gyors és precíz munka volt. Észrevétel? Morales!

– Az északi oldalon fekvő roncstelepen két megfelelő leshelyet is láttam, ahonnan a tetőn fekvő lövészeket semlegesíthettük volna, uram – mondta Morales.

– Ez tény, de oda el is kell jutni valahogy – vágta rá Erickson. – Morales, az a legnagyobb hibája, hogy mindig elfelejti, maga nem a csodálatos Pókember – az őrnagy megjegyzését egy rövidebb röhögő-hullám követte, ami viszonylag gyorsan elcsendesedett. – Más?... Senki?...Rendben, akkor térjünk át a maguk műsorára, különleges ügynök urak. Először is rosszul választották meg a fedezéket. Silver!

– A fedezék gyúlékony agyagból készült, és nem rendelkezett egyetlen visszavonulásra alkalmas útvonallal sem, uram – dörmögte a Williams mögött ülő néger fickó. – Leszámítva az öböl vízét – tette hozzá.

– Hogy a fészkes fenébe keveredtek oda? – szegezte a kérdést Erickson Williamsnek.

– Amikor tüzet nyitottak ránk, az volt az egyetlen megfelelő fedezék – mondta az ügynök, de sejtette, hogy nem ez a jó válasz.

– És miért nem vitték magukkal azt a… z átkozott adóvevőt? – az átkozott helyett eredetileg egy befejezett főnévi igenévszerepelt volna egy igen népszerű, de kevésbé kifinomult igéből képezve, Erickson végül mégis visszafogta magát.

Williams előtt újra végigpörgött a bála mögött lezajló párbeszéd, amelyet jobbnak látott jelen pillanatban nem idézni.

– Az én hibám, uram. Megfeledkeztem róla – jelentette ki.

– Na, ide figyeljen! – emelte fel az őrnagy a kezében levő filcet – Ha még egyszer úgy hozza a balsorsa, hogy kirendelik mellém, ajánlom, hogy a memóriája jobb formában legyen! – hajolt fenyegetően közel Williamshez.

– Igen, uram – válaszolta az ügynök.

– És maga, kengyelfutó gyalogkakukk – nézett Erickson Mackenzie-re –, ki a franc mondta magának, hogy kezdjen el rohangálni?

– Senki, uram… de azt gondoltam… – magyarázta volna a fiatal ügynök.

– Azt gondolta – ismételte gúnyosan az őrnagy. – Ha én vagyok a parancsnok, maga nem gondolkodik, hanem vagy hátul marad, vagy azt teszi, amit mondok. Jegyezze meg jól, ha a kommandósok kivonulnak a helyszínre, hogy vásárra vigyék a bőrüket, akkor bizony én vagyok a parancsnok, ezek pedig az ilyen helyzetekre kiképzett katonáim. Érthető?

– Igen, uram. Érthető – bólintott Mackenzie.

– Helyes! Örülök, hogy értjük egymást – csapott az asztalra Erickson. – Beszéltem Peters ügynökkel, és beleegyezett, hogy a ma délutáni gyakorlathoz maguk is csatlakozzanak. Így legalább lesz egy kis alkalmuk elsajátítani az engedelmességet és adóvevő használatát.

„Ha Heatherön múlik, úgy látom, a kötött fogású birkózást is, kiemelten a két vállra fektetéssel” – gondolta Williams.

2. Női cipők

Ha Erickson megfogadta volna Morales javaslatát az északi oldalon található leshelyekkel kapcsolatban, akkor legalább egy embere felkerült volna az állványzatra, ahonnan nemcsak a tetőt láthatta volna be tisztán, de az épület közelében sorakozó konténereket is. Azonban ezt abban a pillanatban sem az őrnagy, sem Peters nem találta szükségesnek, és eszükbe sem jutott azt feltételezni, hogy bárki lapulhat annak a konténernek a tetején, amely alatt éppen vitatkoztak. A kommandósok, akik később a feljárót és a tetőt ellenőrizték viszont már azért nem szúrhatták ki az illetőt, mert, ahogyan Erickson és a többiek az épület felé indultak, ez a valaki észrevétlenül leugrott, majd azon az útvonalon, ami már McDowellnek is bevált, ellopózott a bálákig, aztán onnan figyelte tovább az eseményeket.

Szerencsés Xun, aki a neve mellett szereplő jelzőt onnan kapta, hogy minden madzsongjátszmát megnyert, amibe csak belekezdett, éppen Jang Hong klubjába indult jelentést tenni. Valójában a semmiről, mert a japán nő egyetlen szót sem volt hajlandó kinyögni, annak ellenére, hogy a fiúk az emeleti irodában alaposan kezelésbe vették. Nem sokkal hat előtt hozták ide, és kisebb-nagyobb szünetekkel már három órája próbálkoztak, de sikertelenül. Ekkor vetette fel Po az ötletet, hogy a nő holttestét a következő éjjel figyelmeztetésként tegyék ki a Kiotó fénye előtti parkolóba, ehhez azonban kellett volna Jang Hong engedélye is. Ilyesmit az ember persze nem a mobilon intéz. Xun azonnal elvállalta a hírnök szerepét, mert amúgy sem szerette túlzottan a kikötőt, a belvárost viszont annál inkább.

Ahogy kilépett a raktárból, rágyújtott egy cigarettára, majd a konténerek mögött parkoló kocsijához indult. Szokásához híven azonban félúton megállt, hogy az egyik konténer árnyékába húzódva elszívjon még egy szálat vagy esetleg kettőt.

Épp a második következett volna, amikor a távolban furcsa mozgásra lett figyelmes. Nem látta tisztán, hogy mi történik az öreg Jen-csin düledező raktára környékén, de közeledő fekete furgon az egyre erősödő rossz érzését igazolta. Azonnal eldobta a cigarettát, és a telefonja után nyúlt, amit hiába is keresett, mert bent hagyta az iroda asztalán. Tisztán emlékezett arra a pillanatra, amikor az öklével belevágott a japán nő arcába, és a kézfeje véres lett. Közben megszólalt a mobil, ő kivette, majd a bal kezében tartva gyorsan lerázta a fickót, aki hívta. A készüléket letette az asztalra, hogy lemossa a vért, aztán megfeledkezett róla. Nem is hiányolta egészen mostanáig.

Xun először arra gondolt, hogy visszasiet a raktárban, és figyelmezteti a többieket, de akkor megszólalt benne az a belső hang, amely a madzsongban is mindig a segítségére volt, és azt súgta, hogy másszon fel, aztán meg ne moccanjon. Szerencsés Xun felnézett a nála másfélszer magasabb konténerre, majd felugrott, de nem érte el a peremét. A belső hang egyre csak sürgette, és az öreg Jen-csin fatákolmánya mellett sokasodó kommandósok látványa is ugyanerre ösztökélte. Xun ismét elrugaszkodott, és ezúttal sikerrel járt. Miután feltornászta magát, lehasalt a konténer tetejére, majd teljesen hozzá lapult.

A következő másfél órát odafent töltötte a tűző napon, és igyekezett mindent pontosan megfigyelni, hogy Jang Hongnak részletes beszámolót adhasson. Talán még mulatságosnak is találta volna a kommandó és az FBI között kialakult vitát, ha nem a szeme láttára lövik le Pót a földszinti ablakban. Aztán megérkezett a páncélautó, és a kommandósok betörtek a raktárba.

Az ostrom végeztével a Xun konténere alatt várakozó társaság előjött a fedezékből. Xun megvárta, amíg kellő távolságba érnek, majd megbizonyosodott arról, hogy senki sincs az közelben. Leugrott, aztán az előre kiokoskodott útvonalon – hogy mindig fedezékben maradjon –, elfutott a szélső bálákig, ahol néhány perce még két FBI-os rejtőzködött.

Xun úgy alakította ki ezt a megfigyelő állomást, hogy a raktárból ki- és bejövőkre tökéletes rálátása legyen, de véletlenül se tudják Jen-csin telke felől meglepni. A dohos takarmányt rejtő bála ideális helynek tűnt, szépen bevackolta magát, bár mindeközben közelharcba keveredett egy termetes patkánnyal, a kése azonban ezúttal is volt gyorsabb. Xun a bálából nézte végig, amint megérkezik a fekete Toyota és magával viszi a japán nőt, és azt is, hogyan hordják ki a barátait egyenként zsákokba csomagolva. Ez alatt leszámolta azokat a bizonyos zsákokat, és magában megállapította, hogy ő az egyetlen túlélő. Aztán a kommandósok lassan elpárologtak, majd hirtelen nagy lett a mozgás, mert megjöttek a laborosok, és Xun szerencséjére a kíváncsiskodó kikötői munkások is, akiket alig lehetett kipaterolni a helyszínről.

Ezt a kisebb zűrzavart használta ki Xun. Előbújt a rejtekhelyéből, a korláthoz rohant és belevetette magát a vízben. Jen-csin raktárán túl úszott csak a felszínre, aztán a halászhajók között kimászott a partra.

A taxis először nem akarta elvinni a csuromvizes utast a megadott címre, de a revolver még nedvesen is igen hatásos fegyvernek bizonyult. Xun a Lótusz Klub hátsó bejáratánál szállt ki, majd kétszer négyet kopogott az ajtón, amit pár másodperccel később megismételt. Nem bíbelődött magyarázkodással, hanem félre tolta az ajtóban álló testőrt, aztán egyenesen az emeltre vezető lépcső felé indult.

– Megőrültél? Éppen a kádban fürdik! – kiáltott utána a fickó.

Szerencsés Xun csak legyintett.

– De nincs egyedül – tette hozzá a testőr, inkább csak magának, aztán becsukta az ajtót.

Xun gyors léptekkel vágott át a folyosón, majd megállt a fürdőszoba ajtaja előtt. Bentről kacarászás hallatszott jól elkülöníthetően két különböző nőtől. Xun bekopogott.

– Nem érek rá! – kiáltotta Jang Hong. – Gyere vissza később!

Xun még egyszer kopogott, majd a választ meg sem várva benyitott.

A hatalmas kör alakú kádban ülő két lótuszvirág felsikított, és a köztük levő férfihez bújtak, mintha a bájaikat féltenék. Vagyis azt, amit már Xun előtt is feltártak párszor. De első a látszat!

– Mi a francot akarsz? – rivallt a kádban ülő fiatal kínai férfi a belépő fickóra, majd a feje mögött zöldellő növények mögül előhúzott egy revolvert, kibiztosította, és célba vette Xun fejét. – Utálom, ha megzavarnak fürdés közben.

Xun meghajolt.

– Van egy kis gond a raktárral – mondta. – Ellepték a quai loh-k.

A fegyver ismét kattant, majd visszakerült a korábbi helyére.

– Várj meg odakint! – parancsolta Jang Hong.

Xun meghajolt, kilépett a folyosóra, majd becsukta az ajtót.

A fiatal férfi lefejtette magáról a rémült arcot vágó nőcskéket, felállt és kiszállt a kádból. A nyakában egy hosszabb láncon egy kulcs és két furcsa formájú talizmán lógott.

– Tűnjetek el! – intett a lótuszvirágoknak, miközben a derekára csavart egy törülközőt, aztán kiment. – Menjünk a dolgozószobába! – vetette oda Xunnak, amikor elhaladt mellette, aztán mezítláb végigsétált a folyosót borító szőnyegen.

Jang Hong állig érő sötét haja a fél arcát eltakarta, a balszemöldökében és az alsó ajka közepén egy-egy platinából készült, apró buzogányban végződő piercinget hordott, és mivel állandóan lányok vették körül, az ember könnyen eshetett abba a hiába, hogy egy átlagos, léha fiatalnak minősítse. Ezt némiképp ellensúlyozta a szálkás izomzat, amely az egyedi edzéstervnek volt köszönhető, valamint az FBI érdeklődését is felkeltő fegyvergyűjtemény, amelynek darabjait Hong előszeretettel alkalmazta a problémás ügyek megoldásához.

Jang Hong levette a nyakából a láncot, majd a kulccsal kinyitotta a zárat. Kitárta az ajtót, aztán bevezette Xunt a faajtó mögé rejtett helyiségbe, közben a lánc visszakerült a nyakába.

A berendezés stílusa és színei Hong sajátos ízlését tükrözték. A korallpiros padlószőnyeghez sötét barna íróasztal és karszék társult kissé távolabb az ajtóval szemközt, hasonló színű vitrinek sorakoztak mindkét oldalt, amelyben gondosan ápolt kardok és más szúró-vágó fegyverek sorakoztak. Az ajtóval szemben álló, egész falat betöltő üvegtéglából készült falat, ami lényegében az ablakot szimbolizálta, két oldalról egy-egy hatalmas Ming-hatású fehér alapon kék mintázatú cserépben burjánzó japán nyílbambusz övezte. De mindezt egyetlen pillanat alatt agyon vágta a bal kéz felől elterülő élénksárga bőrgarnitúra. Nemcsak színével, de a kényelmesség látszatát keltő renyhe vonalaival is. Pedig ez az ágyszerű kanapé, és a két alvásra inkább, mint ülésre alkalmas fotel tükrözte Hong egyéniségének azon részét, amire leginkább vágyott, és amit igazán szeretett.

Jang Hong az íróasztal mellett álló kis szekrényhez lépett, elővett egy üveget és két poharat, majd mindkettőbe töltött kétujjnyit a konyakból.

– Ülj le! – mutatott az egyik fotelra.

Xun engedelmesen belehuppant, aztán fészkelődni kezdett, mert sehogy sem találta kényelmesnek. Hong eközben a két pohárral a vendéghez sétált, az egyiket Xun kezébe nyomta, majd ő maga leült a kanapéra, hátradőlt – mivel már ismerte az elhelyezkedés titkos taktikáját –, ivott egy kortyot, végül várakozóan a férfira nézett.

– Mi van a quai loh-kal? – kérdezte.

A vendég felhajtotta az ital felét, majd elkezdte a történetet a japán nő eredménytelen kihallgatásával és Po javaslatával. Aztán elmondta, mit látott, amíg a konténer mellett álldogált, valamint azt is, hogy a jó szerencse hogyan menekítette meg, majd segítette fel ugyanannak a konténernek a tetejére. Különösebben nem részletezte az alatta zajló párbeszédet, és gyorsan lezavarta a támadást is, arra viszont kitért, hogyan vitte magával a fekete autó a nőt.

– Szóval, egyetlen szót sem tudtatok kiszedni belőle – állapította meg. – És fogalmatok sincs, mit kereshetett itt, igaz?

Xun megvonta a vállát, majd kiitta a maradék konyakot.

– Szerencséd volt – mondta Jang Hong.

– Szerencsés vagyok – vigyorgott a férfi. – Szerencsés Xun.

– Szerencsés Xun – ismételte Hong, majd felállt és az asztalhoz sétált.

Letette a poharát, aztán felemelte az üveget.

– Még egyet? – nézett a vendégre, aki mohón bólintott.

Hong az üveggel Xun foteljához lépett, majd újra töltötte a férfi poharát, aztán visszament az asztalhoz. Miközben Xun a konyakot kortyolgatta, Hong megkerülte a fotelt és leült a kanapéra.

– A kocsim ott maradt, de nem lenne tanácsom pont most érte menni – jegyezte meg Xun az utolsó előtti korty után, ami neki egyben az utolsó is volt, mert a következő pillanatban akár akarta, akár nem, mégis megtudta, hogy a laza bőrhuzat okozta redők alatt egy hangtompítós revolver is kényelmesen elfér az előre kialakított rejtekhelyen.

– Ennyit a szerencsédről – rejtette vissza a fegyvert Hong, felállt és újra az asztalhoz ment, de ezúttal azért, hogy telefonáljon.

Mielőtt azonban behívta volna az egyik fickót, hogy tűntesse el a holttestet, hirtelen bele nyílalt a felismerés. Az egyik középső vitrinhez lépett, elfordította az apró karokat és kitárta az ajtaját. Középen a szőnyeg színéhez igen hasonlatos kárpiton egy enyhén hajlított, széles pengéjű kard feküdt. Jang Hong kiemelte a kardot, és megfordította. Egy ragasztó nyom látszott csak a penge alsó, szélesebb részén, viszont az apró toknak nyoma sem volt. Visszatette a kardot, majd becsukta a vitrint. Elárasztotta a düh, de pillanatnyilag senki és semmi nem akadt, amin kiélhette volna magát, így ütött gyorsan párat a levegőbe, mintha egy láthatatlan ellenféllel hadakozna. Aztán vett néhány mély lélegzetet, hogy visszanyerje az önuralmát.

„Pénteken, amikor a felragasztottam a pengére, az ajtó zárva, senki sem láthatott meg – próbálta felidézni az eseményeket. – Tegnap este én magam ellenőriztem, és akkor még a helyén volt – folytatta, aztán kezdett derengeni a számára, hogy azóta történt egy és más. – Három körül, amikor kiraktam a lányokat, újra megnéztem. – Végigpörgette magában, ahogy bejött ide, bezárta maga mögött az ajtót, a vitrinhez sietett, kivette a kardot, mint ahogyan az előbb is, majd miután elégedetten megállapította, hogy minden a helyén, visszatette, bezárt és kiment. – Az nem lehet!” – fordult a kanapé felé, de kétségtelen, hogy könnyűszerrel elrejtőzhetett bárki a bútor mögött, és ő észre sem vette azon egyszerű oknál fogva, hogy nem is figyelte.

Az ajtózárat megbabrálni nem nagy művészet, de elméletben senki sem juthatna el odáig, hogy ezt kipróbálja, mert a folyosón sétálgató őrök azonnal és végérvényesen „lebeszélnék” erről. De éjfél után ő maga küldte el az embereit az emeltről a lányok miatt, tehát a folyosó üres volt, egészen addig, amíg… a japán nőt el nem kapták. Hong, miután a nőt levitték a földszintre, le is ellenőrizte, de az ajtót zárva találta, így eszébe sem jutott, hogy a japcsi bejuthatott a dolgozószobába. A ragasztó nyomot felfedezve azonban már kezdett rájönni arra, milyen ostoba volt, hogy alul becsülte Tagava emberét, még akkor is, ha az csak egy lila harisnyás kis nőcske.

– A rohadt életbe! – kiáltott fel Jang Hong. – Akkor vagy nála van, vagy már a zsaruknál – nézett az élettelenül előre meredő Xunra.

Visszalépett a kanapéhoz, újra elővette a revolvert, dühében az egész tárat beleeresztette Xun holttestébe.

Mackenzie a gyakorlat után kapott a szakadt inge helyett egy terepszínű, de túlméretezett pólót, igaz, kissé furcsán festett az elegáns szürkéskék öltönyszövet és ez a barnás-zöldes anyag együtt. A nyakkendőjét begyűrte a zakó zsebébe, és hagyta, hogy Morales, akivel délután egy csapatba került, elvonszolja a kantin pultjához.

– Egy whiskyt ennek a bátor fiúnak! – rendelt Morales. – Nem is olyan puhány, mint látszik! – tette hozzá nevetve, és vállon veregette a fiatal ügynököt, mivel akit talált ért, annak nagy respektje van, ha csak egy estére is.

Williams az egyik hátsó asztalnál ült egy pohár tonik társaságában. Ez a nap elég őrült volt alkohol nélkül is, és ahogy Mackenzie döntötte magába a sört és a whiskyt felváltva Morales és többiek unszolására, Williams jobbnak látta, ha kettőjük közül legalább ő józan maradt. Amúgy is volt még egy-két terve az estére vonatkozóan, amihez nem árt, ha tiszta fejjel tud gondolkodni.

– Nem kérsz inkább egy sört? – kérdezte Heather, majd leült a Williams melletti székre.

– Mackenzie ügynök iszik helyettem is – mutatott mosolyogva a férfi a pult felé.

– Mi jár a fejedben? – hajolt közelebb Heather. – Egész délután figyeltelek, és nagyon úgy tűnt, hogy a gondolataid teljesen máshol járnak.

– Az nem azért történt – szabadkozott Williams. – A kötélmászás és a függőhíd sosem volt az erősségem. Inkább választom a sárban kúszást, mint az indázást. Nem vagyok egy született Tarzan.

– Még sosem láttam tetőtől talpig sáros ügynököt – nevetett fel Heather.

– Minden nap egy új csoda – válaszolta a férfi halvány mosollyal az arcán.

– Miről folyik a társalgás? – lépett az asztalhoz váratlanul Erickson.

– A délutánt összegezzük, uram – tisztelgett Heather, de az őrnagy leintette.

– Ilyen jót rég mulattam – jegyezte meg Erickson. – Viszont komolyra fordítva a szót. Szerencséje, hogy nem tartozik az osztagomba, mert alaposan megdolgoztatnám – kacsintott cinkosan a nőre; leplezetlenül nagy örömet lelt abban, hogy néhány FBI-os a markába került, és azt tehetett velük, amit csak akart.

– Nincsenek illúzióim az állóképességemet illetően – ivott egy újabb kortyot Williams.

– A délutáni szereplésük röviden összegezve pocsék volt, de a délelőtt miatt, ne izgassa magát, Williams különleges ügynök. Maguk legalább csináltak valamit – vágta hátba a férfit Erickson, majd továbbsétált.

Williamsnek az az érzése támadt, hogy az ütés nyomán a tüdeje lecsúszott egészen a veséjéig, de pár lélegzetvétel után sikerült megállapítania, hogy furcsamód ez mégsem történt meg.

– Kedvel téged – súgta Heather. – Én is kedvellek – tette hozzá pár másodperccel később.

„Azt már a kiértékelés előtt sejtettem” – gondolta Williams.

– Mindkettőtöket – folytatta Heather –, mert veletek lehet normálisan beszélgetni, nem akartok rögtön gerincre vágni. A legtöbben azt hiszik, hogy egy nő, aki katonának állt, az könnyű préda.

Williams meglepődött Heather McDowell hadnagy lírai önvallomásán, mert nem egészen erre a magyarázatra számított.

– Mindkettőnk nevében köszönöm – válaszolta.

– Mi jár a fejedben? – ismételte meg a kérdést Heather, mert nem hagyta magát ilyen könnyen lerázni.

Williams hátradőlt a széken.

– Momo – mondta. – A japán nő – tette hozzá gyorsan.

– A túsz – egészítette ki Heather. – Formás darab – lökte meg a könyökével a férfit.

– Nem egészen ezért – jegyezte meg Williams. – Jobban érdekelne, hogy mit keresett ott? Elég feltűnő szerelés, amit viselt, egy kikötői sétához, és a táskáját sem láttam sehol – töprengett hangosan.

– Te beszéltél vele. Neked mit mondott? – hajolt közelebb izgatottan Heather.

– Hogy a városban kapták el a nyílt utcán. Berángatták a furgonba és kivitték a raktárba. Azt persze nem tudja, hogy miért – mondta a férfi. – Kína és Japán viszonya nem mindig volt barátai, és úgy tűnik, hogy a hagyományok az Újvilágban is folytatódnak.

– A nőt egy székhez kötözték, alaposan megkínozták… Vajon megtudták, amit akartak? – nézett Heather Williamsre.

– Akkor már hallott lenne – jelentette ki a férfi, majd néhány másodpercig némán bámult maga elé. – Aztán megjelent az ügyvéd és magával vitte. Valami nagyon fontos vagy értékes dolognak kellett lennie, ami nála volt, vagy azt hitték, tudja, hol van.

– Ha megtudnánk, hol kapták el, közelebb juthatnánk a megoldáshoz – állapította meg Heather.

– Pontosan – vágta rá Williams és elismerően bólintott. – De ennek a kiderítése valószínűleg holnapra marad.

– Hazaviszlek titeket – ajánlotta Heather a következő korty után.

– Ez kedves tőled – válaszolta Williams. – Gyalog elég messze lenne.

– Igazság szerint parancsba kaptam, de annyira nem bántam – vonta meg a nő kacéran a vállát.

A szakácssegéd kivett egy sört a hűtőből, majd leült a közeli asztalhoz, a morcos képű, öltönyös, kopasz fickó, Nori mellé, aki a bal kezében egy mangát tartott, amit éppen olvasott, a jobbjában pedig egy félig üres sörösüveget.

– Kanpaj! – koccant össze a két üveg, majd a szakácssegéd egy nagyot húzott az üvegből. – Hogy van a lány? – kérdezte.

Nori megvonta a vállát, majd becsukta a könyvet.

– Megnézem – mondta, letette az üveget az asztalra, felállt és elindult a szűk folyosó felé.

A mangát eközben belegyömöszölte a zsebébe.

A szakácssegéd hátrafordult, hogy Nori egyetlen mozdulatáról se maradjon le.

A férfi halkan bekopogott, majd benyitott.

Az éjjeliszekrényen álló lámpa égett, így Norinak nem került különösebb erőfeszítésébe, hogy az ajtóban állva körülnézzen. Momo az ágyban feküdt félig kitakarva, hálóing gyanánt egy férfiing volt raj, még a szakács hagyatéka, akihez a nőt annak idején gyengéd szálak fűzték. A feltűrt ingujjtól jól lehetett látni a vékony kezeket borító friss kötést. Az alapos kivizsgálást követően, amihez egy röntgen is hozzá tartozott doktor Morimoto magánklinikáján, a Tagava család orvosa ellátta a nő sebeit, majd egy nagy adag altatót fecskendezett a karjába. Így Momo nagyjából délután négy óta ugyanabban a testhelyzetben feküdt mozdulatlanul.

Nori nem bánta volna, ha ing helyett mondjuk csak valami lenge fehérnemű lett volna Momón, vagy esetleg még az sem, de a látvány még így is elég kellemesnek hatott. Miután a férfi alaposan kigyönyörködte magát az eléje táruló képben, óvatosan becsukta az ajtót, majd visszasétált az asztalhoz.

– Még alszik – összegezte a segédszakácsnak. – Reggel hétkor kell felébresztenem – ült vissza a helyére.

– Ma éjjel én is maradok – jelentette ki a segédszakács. – Kodzsi szan utasítására – tette hozzá magyarázatként.

Nori meghúzta az üveget.

– Halkan nézheted a tévét, de el ne aludj nekem! – nézett a szakácssegédre szigorúan.

– Kártyázhatnánk – javasolta a férfi, mert a tévéműsort kevésbé találta izgalmasnak, mint a morcos fickótól elnyerhető dollárokat.

– Jó ötlet – bólintott Nori, aztán hirtelen megragadta a másik karját. – Mi volt ez? Hallottad?

– Nem.

Nori felpattant, előhúzta a revolverét és az ajtóhoz sietett. A szakácssegéd a pulthoz lépett, és felkapott egy kisebb bárdot. Nori a falhoz lapulva figyelt, de a gyanús zaj nem ismétlődött meg. Lassan kinyitotta a zárakat, majd kivágta az ajtót. Az étterem hátsó udvara, ahol a kukák sorakoztak, üres volt. Ahogy Nori kilépett, azonnal kigyulladt az ajtó feletti őrlámpa. A hang, ami néhány másodperce megütötte a fülét, pont úgy hangzott, mintha egy kuka felborult volna, az egyik fedele valóban a földön feküdt. Nori tett egy lépést a kukák felé, de nem igazán akart egészen odáig elmenni, mert az udvar azon részét már bizalmatlan félhomály fedte.

A szakácssegéd ezalatt az ajtót védelmezte egy húsvágó bárddal a kezében, amit olykor megpörgetett a levegőben, hogy elriassza az esetleges támadót.

A kukák mögül nyávogás hallatszott, mire Nori felkapott egy követ a földről, és hozzá vágta az egyik szélső kuka oldalához. A zajt követően a nyávogás megismétlődött, majd Nori egy az utca irányába elsuhanó, kisebb árnyat látott, ami ezek után teljesen beleolvadt a sötétségbe.

– Egy macska – állapította meg és intett a másiknak.

A fegyvert viszont csak akkor tette el, amikor már bezárta maga mögött az ajtót.

– Lássuk azt a kártyapartit! – vigyorgott a szakácssegédre, aki eközben a helyére rakta a bárdot.

Edward Williams várt néhány percet, aztán előmászott a kukák mögül. Az eldobott tárgy irányába osont, amit felkapott a földről, majd a frissen szerzett zsákmányával eltűnt az étterem hátsó udvaráról.

Mackenzie-nek, amikor felébredt, fogalma sem volt arról, hogyan került haza. Arra még emlékezett, hogy koccintott Moralesszel, és egy kortyra felhajtotta azt az whiskyt, aztán mintha egy újabb sör következett volna, de az már eléggé az emlékezés homályába veszett.

Francise aggódó tekintettel engedte útjára a férfit, akit előző nap meglőttek, és két idegen – egy katona ruhás nő, meg civil fickó, aki FBI-ügynökként mutatkozott be – hozta haza késő este részegen, amely állapot megbocsátható volt, és talán egyenes következménye a tűzharcnak. De a közgazdász menyasszony mindig is számított valami hasonlóra, és azzal győzködte magát, hogy ha az imádott ügynöke megsérült, mégis viszonylag épségben kapta vissza a férfit.

A fiatal ügynök egy serényen gépelő Edward Williams talált az asztalnál, akinek a lábánál egy rejtélyes, fekete cipős doboz hevert.

– Jó reggelt! – intett Williams, de nem nézett fel, mert nagyon benne volt a munkában.

– Jó reggelt! – válaszolta Mackenzie, majd a konyha felé vette az irányt, mivel a tegnap esti italozást a feje némiképp megsínylette.

„Biztosan a jelentést írja Petersnek” – gondolta magában.

Amikor Mackenzie visszaérkezett a koffeinmentes kávé társaságában, Williams még mindig gépelt, és még további hosszú perceket töltött így, amikor is végre befejezte. Közben a fiatal ügynök beindította a saját gépét, és lassú kortyokban kóstolgatta a második kávéját – az elsőt még a szerető ara öntötte bele a reggeli közben.

– Csak átolvasom, és a magáé vagyok – jegyezte meg Williams vidám hangon, amiből Mackenzie azt a következtetést vonta le, hogy valami érdekes dolog történhetett az éjszaka folyamán.

Aztán a mellette álló nyomtató hirtelen felbúgott, behúzott egy papírt és elégedett zakatolásba kezdett.

– Kiheverte az estét? – kérdezte Williams, miközben felállt, átsétált a nyomtatóhoz és a kiérkező oldalakat kezdte el nézegetni.

– Nagyjából igen, de nem nagyon emlékszem arra, hogy mi történt – tette le a bögrét Mackenzie.

– Semmi különös leszámítva két apróságot – mondta Williams.

– Két apróságot?

– Igen – folytatta Williams. – Mielőtt elaludt volna mindattól, amit benyakalt, közölte velem persze teljesen barátilag, hogy meggondolatlan, komolytalan és gyerekes vagyok. De semmi gond, mert mind a három jelző igaz rám – tette hozzá mosolyogva. – Valamint azt is megsúgta, hogy rémes nyakkendőket hordok. Ezért is vettem fel ma ezt a teljesen konzervatív, egyszínű sötétbordót.

Mackenzie grimaszolni kezdett. Ez a három szó kétségtelenül tőle származott, mert a megállapítás már két hete érlelődött benne, de sosem állt szándékában másokkal, főként magával Williamsszel megosztani. Ahogyan a nyakkendőkre vonatkozó észrevételeit is szerette volna inkább titokban tartani.

– Sajnálom – nyögte ki végül. – Semmire sem emlékszem, túl sokat ittam – mentegetőzött.

– Fátylat rá! – legyintett Williams, majd visszament a székéhez.

– És mi volt a másik apróság? – kérdezte óvatosan a fiatal ügynök.

– Az a rövid kis affér Heatherrel a kantin mögött – súgta Williams.

– Jézusom! – kiáltott rémülten Mackenzie, majd elvörösödött.

– Csak vicceltem. Kíváncsi voltam, milyen képet vág – vigyorgott Williams. – Nem történt maguk közt semmi.

Mackenzie felsóhajtott.

– Heather rendes lány. A rossz szokásai pedig abból erednek, hogy aklimatizálódott a katonaélethez. Aggodalomra azonban semmi ok, egyikünket sem fogja megerőszakolni, csak összefüggő mondatokban beszélni képes barátokat keres a maga sajátos módján – magyarázta Williams.

– Rácsapott a fenekemre – súgta Mackenzie, akit korábban hasonló inzultus még sosem ért.

– Ne aggódjon, az enyémre is – vágta rá Williams. – Most már tudjuk, milyen a szexuális zaklatás, de ezért még nem kell rögtön ügyvédhez rohanni. Egyébként, amíg maga a pultnál igyekezett behozni alkoholfogyasztásban az éves lemaradását, én Heatherrel beszélgettem, aki mellesleg hadtörténetből diplomázott, és a frank Nagy Károly a szakterülete. Sokat mesélt a középkori hadviselésről, aztán felmondta valamelyik abból az időből származó énekből a kedvenc belezős részét, és cserébe meghallgatta a Mijamoto Muszasiról tartott kiselőadásomat. Igen tanulságos beszélgetés volt, mert én eddig azt hittem, hogy ezek a középkori hősi eposzok amolyan Rómeó és Júlia sztorik, de kiderült, hogy tele vannak jó kis mészárlásokkal. Egészen kedvet kaptam hozzá, hogy elolvassam, ha egyszer lesz rá időm. – Egy rövid szünetet tartott, majd hozzátette: – Ha magához tért a sokkból, akkor beavatnám a tervembe.

Mackenzie bólintott.

– De ne ugrasson többször, egyáltalán nem vicces – jegyezte meg kissé sértődötten.

– Rendben. Semmi Heather. Szent a béke? – nyújtotta a kezét a fiatal ügynök felé, aki elfogadta kézfogást.

– Szent a béke.

– Akkor vágjunk bele! – ült a székre Williams, majd közelebb gurult. – Egész nap az motoszkált a fejemben, hogy mit keresett Momo a kikötőben – kezdte. – Tegyük fel, a mese azon része igaz, hogy odavitték. Ezt igazolja az öltözéke, ami nem kifejezetten rakparti viselet, és az, hogy nem láttam sehol a táskáját.

– Nekem ezt miért nem mondta? – kérdezte szemrehányóan Mackenzie.

– Nem volt rá alkalmam – válaszolta Williams. – Mire megfogalmazódott bennem, maga már nem volt abban az állapotban.

– Így érthető – húzta el a száját a fiatal ügynök.

– Szóval – magyarázta tovább Williams –, arra gondoltam, ha sikerülne rájönni, honnan hozták el a nőt, akkor azt is megtudhatnánk, miért vitték a raktárba. Ezért este visszajöttem ide. A laborosoknál kezdtem, akik egyetlen női táskát sem találták a helyszínen, aztán lementem a gépterembe és olvasgattam egy kissé az adatbázisban. Tudom – bólintott –, hogy engedélyt kellett volna kérnem Johnsontól, de mivel ő már hazament, és pillanatnyilag egy ügyön dolgozunk, ezt talán mégsem akkora bűn.

– Talált valamit?

– Tagava aktájában, amit még Sean O’Brien készített, rengeteg érdekes adat hever parlagon – mondta Williams. – A fickó törzshelye egy Kiotó fénye nevű étterem volt, és feltételeztem, nem változtatott ezen a jól bevált gyakorlaton azután sem, hogy előléptette magát. Ezt támasztotta alá az, amit Ugaki-gyilkosságról készült jelentésben olvastam.

„Hogyan és mikor, az inkább maradjon rejtély” – gondolta magában.

– Johnson ugyanis ebben azt írta, hogy Genszai Kodzsi, aki tegnap a nőt a fekete Toyotán kimentette, szintén ennek az étteremnek emeletén rendezte be az irodáját. A család másik bázisa a Tecuba háza, ami most már nyilván Tagaváé – Williams mindezt egy szuszra is végig tudta volna hadarni, de néhány másodperc erejéig megkönyörült a hallgatóságon, aztán újult erővel folytatta. – Vagyis volt két címem. Először Tagava házához mentem, de ott még a szemetet is fegyveresek őrzik. Aztán az étteremhez, ahol viszont a kukák egy nyitott udvarban álldogáltak teljesen kiszolgáltatva az időjárásnak, és a hozzám hasonló kétes elemeknek.

Az ügynök lehajolt, majd az ölébe vette a fekete cipős dobozt.

– Ez… – kezdte Mackenzie.

– Illegálisan szerzett bizonyíték, vagyis a hivatalos eljárás során nem használható fel – folytatta Williams –, ugyanakkor igen érdekes – nyitotta fel a dobozt. – A salátalevelek és egyéb ételmaradékok alatt ezt találtam – mutatott az ölében fekvő tárgyakra. – Ha a cipőt nem is, de a lila harisnyát biztosan felismeri.

Mackenzie összeráncolta a homlokát, majd olyan arcot vágott, mint aki mély töprengésbe kezdett.

Williams eközben úgy döntött, a Macskákból előadott vándoralakítására most nem tér ki, holott annak köszönhette a felfedezés legizgalmasabb részét, amelynek leleplezését a mondandója végére tartogatta.

– Ez azt igazolja, hogy jó nyomon vagyunk – állapította meg végül Mackenzie.

– Többek között – mondta sejtelmesen Williams, aztán kiemelte a jobb lábra való cipőt talppal felfelé, majd óvatosan elfordította a sarkát, és diadalmas arccal a fiatal ügynökre nézett. – Szerintem ebben volt, amit a kínai rosszfiúk kerestek – majd oda-vissza forgatta a sarkat. – Ez nem véletlenül tört le, hanem így preparálták.

Amikor Nori a kukához vágta a követ, nem sejtette, hogy a Kóbor kandúr a kukák közt kutat című előadást egy kissé hibbant gaidzsinnak köszönheti, aki civilben FBI-ügynök. Williams felkapta az egyik cipőt, és alacsony ívben az utca felé dobta, mintha egy riadt macska spurizott volna biztonságos távolságba. Ez Norit szerencsére meggyőzte, és a bárdos fickóval együtt visszament az étterembe. Később pedig Williams számára is hasznosnak bizonyult, mert amikor a cipő földet ért, a sarok szépen elfordult.

– És ezt mind leírta a jelentésbe? – érdeklődött finoman Mackenzie, aki a végkövetkeztetést kissé túlzásnak tartotta.

– Természetesen nem – vágta rá Williams. – De teszek Petersnek egy szívességet, amit biztos, hogy meg fogok bánni. Elmondom neki is, amit magának, és ha akarja, megkaphatja emlékül a cipőket. Ne mondja senki, hogy nem vagyok jó csapatjátékos – tette vissza a dobozba Momo alig hordott magas sarkúját, majd ráillesztette a fedelet.

– Magával megyek – jelentette ki Mackenzie. – Ha nem is voltam ott, hogy igazoljam, de az elméletével nagyvonalakban egyet értek.

– Akkor essünk túl rajta – állt fel Williams. – Magára bízom a jelentést, én meg viszem a dobozt.

Edward Williams egy emelettel lejjebb kissé csalódottan vette tudomásul, hogy csak Johnsont találták az asztalánál, aki némi noszogatás után felhívta a társát. Williams szerette volna ezt az egészet gyorsan lezavarni, de negyedórányi várakozásra kényszerült Mackenzie-vel együtt, és már határozottan örült annak, amikor megjelent Peters, aki bosszankodva a fejét rázta.

– Mit akar? Ja, igen, a jelentés – kapta ki Peters Mackenzie kezéből a vékony mappát. – Van még valami? – nézett fel, mert a másik kettő csak nem akart mozdulni.

– Ami azt illeti, lenne – nyitotta fel Williams a dobozt, majd felvázolta az elképzelését, és röviden elmondta a Petersre tartozó részt a Kiotó fénye mögötti éjszakai látogatásáról. Ez utóbbiba természetesen beletartozott a cipősarok-demonstráció is.

Peters arcán halvány mosoly jelent meg, majd Johnson felé fordult.

– Egy pillanatra komolyan elhittem, de már tudom, hogy csak ugratni akar – jegyezte meg Johnsonnak.

– Komolyan gondolom – vágta rá határozottan Williams. – Ha a nő bejön a kihallgatásra, felpróbáltathatja vele a cipőt.