Írta: Ana Huang

A mű eredeti címe: The Defender

Fordította: Stier Ágnes

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektorok: Bodnár Alexandra, Hegedűs-Szabó Irén

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ana Huang, 2025

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: TRC Designs

ISBN 978 963 690 364 0 (epub), kiadói kód: MX-3307e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Hogy megtaláld azt,
aki mellett önmagad lehetsz.

LEJÁTSZÁSI LISTA

„Natural” – Imagine Dragons

„Crush” – Jennifer Paige

„Baby Boy” – Beyoncé ft. Sean Paul

„Dangerous” – Limi

„Eyes Don’t Lie” – Isabel LaRosa

„Feels” – Kiiara

„Breathless” – The Corrs

„Finally Found You” – Enrique Iglesias ft. Sammy Adams

„Ruin My Life” – Zara Larsson

„Talk That Talk” – Rihanna

„Digital Get Down” – *NSYNC

„Here Without You” – 3 Doors Down

„Photographs” – Rihanna

„Meet Me Halfway” – Black Eyed Peas

„Hanging By A Moment” – Lifehouse

„Clarity” – Zedd ft. Foxes

TARTALMI MEGJEGYZÉSEK

A történet explicit szexuális tartalmat, káromkodást és olyan témákat tartalmaz, melyek egyes olvasókat érzékenyen érinthetnek.

A részletes listáért szkenneld be a lenti kódot!

Betörés / az otthon feldúlása

Szülői elhanyagolás

Zaklatás

Erőszak és gyilkossági kísérlet

A SZERZŐ ELŐSZAVA

A történet Londonban játszódik (így a futballsport brit elnevezését használom az amerikai helyett).

Hacsak máshogy nem jelzem, a foci kifejezés mindig az európai és nem az amerikai focira vonatkozik.

Kérlek, azt is vedd figyelembe, hogy a Premier League játékrendje a történet céljainak megfelelően módosul.

A történet univerzumának kitalált csapatnevei kivételével minden klubra csak a városnévvel fogok utalni, és nem a klub hivatalos nevével (pl. Madrid Real Madrid helyett és Manchester Manchester United vagy Manchester City helyett).

1. FEJEZET

VINCENT

MENTSÉGEMRE SZÓLJON, A PUBNAK nincs kifejezett törpemalacot behozni tilos!-szabálya. A tulajdonos ragaszkodott a nincs kamera és nincs bunyóhoz, de amikor imádni való malactársaságról van szó? Semmi figyelmeztetés, aztán meglátta Truffle-t a karomban, és kiborult a „nem higiénikus állatok” miatt.

Ironikus, tekintve, hogy a pubját Dühödt vadkannak hívják. Azt hinné az ember, megértőbb, ha egy sertésről van szó.

– Nem a te hibád – mondtam a karomban megbújt kisállatnak. – Mac semmilyen élőlényt nem szeret, legyen az ember vagy állat. Ráadásul lefogadom, hogy tisztább vagy, mint az itt lévő emberek fele.

Truffle egyetértően horkantott.

– Ennyit a nagy közös esténkről. Megnyertük az első Holchester elleni meccsünket a szezonban -– morgolódott Adil, és ahogy az várható volt, gúnyolódások harsantak fel régi riválisunk említésére –, és ünneplés helyett hidegre tettek minket. Szó szerint.

A csapatom a járdán gyülekezett a pub előtt, én meg próbáltam eldönteni, most mihez is kezdjünk. Eddig csak abban értettünk egyet, hogy a malacok cukik, a pubok szabályai meg gázak.

– És erről ki tehet? Megmondtam DuBois-nak, hogy ne hozza el Truffle-t – intett felém Stevens. – Ő az én háziállatom, de a drága jó öreg csapatkapitányunk úgy döntött, csapatkabalát csinál belőle.

– A kapitány előjoga – közöltem vigyorogva. – Bárkiből csinálhatok kabalát, úgyhogy vigyázz a szádra, vagy a jövő heti meccsen jelmezben és nem mezben találod magad.

A korábbi gúnyolódás nevetésbe és jószándékú ugratásba fordult. Stevens füle hegye elvörösödött, de nyugodtan fogadta a szavaimat, ahogy arra számítottam.

Csak szórakoztam. A szerepem a Blackcastle, a Premier League egyik legjobb csapatának csapatkapitányaként sok mindennel jár: a csapat lelkére beszélek, közvetítőként működöm a vezetőség és a játékosok között, gondoskodom róla, hogy ezek a neandervölgyiek az öltözőben és azon kívül is viselkedjenek; de a csapat kabalaállatának kiválasztása nem tartozik közéjük. Legalábbis hivatalosan nem.

Nem hivatalosan? Hatalmamban állt bárki háziállatát a csapat kabalaállatának magasztos rangjára emelni. Ezen az estén ez a megtiszteltetés Truffle-é, akinél cukibb malacot még nem láttam.

– Oké, elég a malacból! – szólalt meg Adil. – Hová tesszük át ezt a bulit? A házadba? Egy másik pubba? A Neonba?

– És a Legends? – Asher egy híres amerikai sportbárt említett, aminek a londoni egysége ugyanolyan népszerű, mint a New York-i. – Ismerem a tulajdonost. Simán szerezhetek magunknak az utolsó pillanatban is egy különtermet.

– A Legends oké, a különterem nem – válaszolta Stevens. – Bocs, fiúk, de én nem akarnék egész este kolbászfesztiválozni. Inkább megismerkednék pár lánnyal.

– Találkozhatsz velük, de nem tudnál mit kezdeni velük – röhögött Adil.

– Ó, ez tőled azért elég durva. Te mikor randiztál utoljára?

– Ami azt illeti…

A telefonom pittyegése elterelte a figyelmemet az ostoba vitáról.

Emlékeztető: A NAP (Ne keresd!)

Ó, baszki! Éjfél volt, vagyis október 3-a. A NAP.

A Holchester elleni meccs stressze, aztán a győzelem mámora miatt majdnem elfelejtettem.

A gyomrom összeszorult, és minden érdeklődésemet elveszítettem a buli folytatása iránt.

Öt éve állítottam be magamnak az éves emlékeztetőt. Mazochista dolog volt, tekintve, hogy nem tehettem semmit; anélkül nem, hogy fájdalmat okoznék azoknak, akiket szeretek, ezért van a Ne keresd! megjegyzés.

De kellett a bizonyíték, hogy ott van. Hogy tehetnék valamit, ha akarnék. A kérdés az… akarnék?

Truffle halkan felvisított. Dupla baszki! Olyan szorosan fogtam szegény párát, hogy szabadulni próbált.

– Bocs, haver! – Lazítottam a szorításon, de a gombóc a torkomban maradt.

Olyan könnyű lenne. Az infót ott tároltam a telefonomban. Csak annyi kéne…

– DuBois, benne vagy? – Asher hangja szakította félbe örvénylő gondolataimat.

Felkaptam a fejemet.

– Tessék?

– Legends. Benne vagy?

– Izé… – Gondolkodni próbáltam a fülem zúgása közepette. Fura, hogy egyetlen emlékeztető mennyire padlóra küldte a kedvemet. – Nem. Ti menjetek csak! Én mára befejeztem.

Asher szemöldöke összeszaladt.

– Jól vagy? Kicsit sápadt vagy.

– Jól, csak fáradtan. Asszem, kifutott az adrenalin.

Nem úgy tűnt, hogy meggyőztem.

– Szólj, ha mindjárt szívrohamod lesz, vagy ilyesmi! Scarlett sosem bocsátaná meg, ha hagynálak meghalni az utca közepén.

Halványan elmosolyodtam. Azon kívül, hogy a klubunk sztárcsatárja, egyben a húgom, Scarlett pasija is.

Asherrel egykor hatalmas riválisok voltunk, de vonakodó barátság indult közöttünk, miután a Blackcastle-be igazolt a Holchesterből, és járni kezdett Scarlett-tel. Meggyőződésem volt, hogy Scarlett néha arra használja, hogy utánam kémkedjen, mert hát, ő a húgom, és a húgok jellemzően kíváncsiak.

– Ígérem, nem purcanok ki! – Vonakodva visszaadtam Truffle-t Stevensnek. Örökbe akartam fogadni a hétvégére, de már „elraboltam” őt Stevens szüleitől, amikor Stevens körbevezette őket, hogy megismerjék a csapatot. – Hétfőn találkozunk, oké? Jó szórakozást a Legendsben!

A többi játékos felnyögött és panaszkodott, hogy lelépek, de nem akadályozták meg, hogy a következő taxival hazamenjek.

Hátradőltem a hátsó ülésen, és megadtam a sofőrnek a címet. Szerencsére vagy nem ismert fel, vagy nem csinált nagy ügyet a dologból, csak kérdés nélkül elindult.

A NAP (Ne keresd!)

Az arcomat dörzsöltem. Nem tudtam kiverni az emlékeztetőt a fejemből, és utáltam, milyen nagy hatalma van fölöttem ennyi év után is. Sőt, magamat utáltam, hogy egyáltalán megadtam neki ezt a hatalmat.

Rezgett a telefonom. Felegyenesedtem, a szívverésem veszélyes sebességre gyorsult. Teljesen valószínűtlen volt, de talán…

Nem. Csak Scarlett az.

Újra végigsimítottam az arcomat, és vettem egy nyugtató lélegzetet, mielőtt felvettem.

– Felvetted. – A meglepetése egyértelmű volt a nevetése és amellett is, hogy mintha egy furgon tolatott volna a háttérben. – Azt hittem, még a csapattal vagy.

– Nem. – Kényszerítettem a hangom, hogy nyugodt maradjon. – Elmentek a Legendsbe, de nekem nem volt hozzá hangulatom, úgyhogy hazafelé tartok.

– Te mióta mondasz nemet, ha van ürügyed bulizni?

– Amióta nem vagyok már huszonegy.

– Kérlek! Ne tégy úgy, mintha annyira felnőttél volna, amikor a nyáron két hetet töltöttél Ibizán.

– Hé, nem tudod, mit csináltam Ibizán. Ne feltételezgess!

– Mindenki tudja, mit csináltál, Vincent. Benne volt a pletykalapokban.

– Aha, mert a pletykalapok arról híresek, hogy az igazság urai.

Scarlett felhorkant, de a következő kérdésnél a hangja ellágyult.

– Hogy vagy?

Összehúztam a vállam. Hát persze. Ezért hívott. Rajtam kívül ő az egyetlen a világon, aki tud a kötődésemhez október harmadikához.

– Jól – hazudtam. – Alig gondoltam rá. A mai meccs elterelte a gondolataimat.

A javára írom, hogy elengedte pofátlan hazugságomat. Szerintem nem várta, hogy az igazat mondjam; csak meg akart bizonyosodni róla, hogy tudom, ott van, ha és amikor kiborulok.

– Jó – válaszolta. – Itt vagyok, ha kellek.

– Tudom. Szeretlek, hugi!

– Én is szeretlek, te idióta!

Szélesen elmosolyodtam az ismerős elköszönésén, de a mosolyom lehervadt nem sokkal azután, hogy letettem a telefont. Azt kívántam, bár jobban hasonlítanék Scarlettre, amikor ilyesmikről van szó. Le sem szarta az ő október harmadikáját, de én? Évente párszor muszáj volt kattognom rajta.

Végre hazaértem. Fizettem a sofőrnek, és kiugrottam az autóból, a lépteim ropogtak a kavicson.

Sok játékos jobban szeret London külvárosában élni a nagyobb tér és privát szféra miatt, de én egy felvágós, öt hálószobás házat választottam a város szívében. A túl nagy csönd felhívás a kéretlen gondolatoknak.

Elértem a bejárati kaput, készültem beírni a biztonsági kódot, amikor a szemem megakadt valami mozgáson. A tarkómon felállt a szőr.

A kapu már nyitva volt.

Az éjszakai szélben lengedezett, a mozgás olyan kicsi volt, hogy nem vettem volna észre, ha nem állok olyan közel. Halk nyikorgás vágta át a csendet.

Azt hittem, bezártam, amikor reggel eljöttem, de talán a memóriám szórakozik velem. A biztonsági rendszerem értesített volna, ha bárki megpróbál betörni. Igaz?

Beléptem az előkertbe, és határozottan becsuktam magam mögött a kaput. Visszatartott lélegzettel a bejárati ajtóhoz sétáltam, megfogtam az ajtógombot, és elfordítottam.

Meg sem moccant.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam. Korábban mégis biztosan elfelejtettem bezárni a kaput.

Amint odabent voltam, felkattintottam a lámpát, és vívódtam magamban, hogy tévét nézzek vagy videójátékozzak-e lefekvés előtt. Túlságosan fel voltam pörögve ahhoz, hogy elaludjak, és kellett a figyelemelterelés.

A kulcsomat az ajtó melletti tálkába dobtam, és épp el akartam indulni a játszószobába, amikor megakadt a szemem valamin, aznap este már másodszor.

Egy kis doboz állt a kulcstartó mellett. Barna papírba csomagolták, és piros szalaggal kötötték át. Amennyire láttam, üzenet sehol; semmi sem utalt rá, hogy ki tette oda, mert az rohadtul biztos, hogy nem én voltam.

Fémes íz lepte el a számat. A szőr újra felállt a tarkómon, most vadul figyelmeztetett, de legyőzött a morbid kíváncsiság.

Kinyitottam a dobozt.

A tartalmát bámultam, és nem hittem a szememnek.

– Mi a fasz?

2. FEJEZET

BROOKLYN

– NE, NE, NE! NE csináld ezt velem! Gyerünk! – A telefonomat ütögettem, mintha az valahogy feltöltené az aksiját, de nem ment. Meg egy utolsó pillantást vethettem a pasztellszínű, gyümölcsmintás hátteremre, aztán minden elsötétült. – A fenébe!

Ezt kaptam, amiért úton az apámhoz a taxiban a közösségi médiát görgettem, és nem töltöttem fel a telefonomat, mielőtt eljöttem otthonról.

Már majdnem apámnál voltam, és általában nem akadnék ki ennyire, ha nem anya hívását vártam volna.

Azt mondta, valami fontosat kell elmondania, és vele telefonon beszélni általában nehezebb, mint betörni az MI5 főhadiszállására. Ha lemaradok a mai hívásról, valószínűleg megint nem hallok felőle két hónapig.

– Megérkeztünk. – Mosolytalan sofőröm kitett az ismerős, György-stílusú ház előtt. Nem épp barátságos fickó, de nem beszélt, és egy darabban elhozott ide, úgyhogy öt csillag.

Megköszöntem neki, és kiszálltam a kocsiból, az aggodalmat pedig, hogy lemaradok anya hívásáról, felváltotta a gyomorideg. Remegtette a gyomromat, úgy zizegett bennem, mint egy robbanásra kész méhkas, és minél közelebb értem az ajtóhoz, annál erősebben zümmögött.

Fura ennyire szorongani, ha egy szülővel vacsorázunk? Talán, de az az igazság, hogy miután másfél éve élünk ugyanabban a városban, az apámat még mindig idegennek éreztem. Tudtam, hogy a maga módján szeret, de még nem volt olyan beszélgetésünk, ami ne a fociról szólt, vagy ne csevegés lett volna.

Azt hiszem, ez elkerülhetetlen, ha mindketten a Blackcastle-nek dolgozunk – én sporttáplálkozási gyakornokként, ő pedig vezetőedzőként és csapatmenedzserként (igen, az apám az a Frank Armstrong).

Értem, hogy alapból miért a munka a téma nála, ha együtt vagyunk, de reméltem, hogy végre együtt tudunk tölteni egy kis apa-lánya időt ma este.

Megnyomtam a csengőt. Az apám rekordidő alatt nyitott ajtót.

– Hűha! Kiöltöztél. – Néztem az öltönyét és a nyakkendőjét. Hízelgett, hogy ennyire kitett magáért, de alulöltözöttnek éreztem magam farmerben és pulcsiban. – Nagyon jól nézel ki, de az étterem dresszkódja nem ennyire szigorú.

A homloka ráncba szaladt. Zavar suhant át az arcán, aztán a szeme közötti árok még mélyebb lett.

– Francba!

A gyomrom összeszorult.

– Elfelejtetted.

Tegnap emlékeztetnem kellett volna, de „beteget” jelentettem, és kihagytam a Holchester-meccset (bár utána megnéztem online). Nem szeret üzenetet írni vagy telefonon beszélni, így a közös munkaidőnkben szoktam beszélni vele.

– Nem. Benne van a naptáramban. Nem feledkeztem el a vacsoráról, de elfelejtettelek felhívni, hogy szóljak, el kell napolnunk. – Úgy festett, mint aki inkább besétálna egy oroszlán barlangjába, mint hogy megejtse ezt a beszélgetést. – Vuk a városban van, és ma este találkozni akar, hogy megbeszéljünk pár csapatügyet. Megpróbáltam kimászni belőle. Nem ment.

Vuk Markovic volt a Blackcastle tulajdonosa. New Yorkban élt, és eléggé szabad kezet adott a klub dolgaiban, de amikor a városba jött, mindenki ugrott, hogy a kedvére tegyen.

– Ó! – Ragyogó mosolyt erőltettem magamra. – Tökre megértem. Tarthatunk esőnapot. Nem nagy ügy.

– Sajnálom! – Enyhe bocsánatkérés lágyította el apám mogorva hangját. – Hamarabb szólni akartam, de lefoglaltak a találkozó előkészületei. Minden az utolsó pillanatban történt.

– Semmi gond! – A hangom felszaladt az utolsó szónál, és elpislogtam a riasztó égető érzést a szemem mögött. Mi a fene ütött belém? Nem lábadhat könnybe a szemem egy elhalasztott vacsora miatt, amikor sokkal rosszabbat is végigcsináltam már rezzenés nélkül. – Megértem. Tényleg. Bőven lesz lehetőségünk vacsorázni később. A munka fontosabb. – A torkomat köszörültem, és meglóbáltam a telefonomat a levegőben. – Viszont nem baj, ha kicsit bemegyek, és töltöm ezt? Lemerült, és várok egy hívást… valakitől.

Majdnem azt mondtam, hogy anyától, de ha őt szóba hozom, azzal tuti atombombát dobok a beszélgetésre.

– Menj csak! Nekem rohannom kell, de érezd magad otthon! – A kezembe nyomott némi készpénzt. – Nyugodtan rendelj ide!

– Köszi!

Búcsúzóul feszengve megöleltük egymást. Aztán ő elment, én pedig ott maradtam a csöndben.

Lenyeltem a torkomba gyűlt gombócot. Nem érdekelt, hogy nincs ott senki, aki látná. Ha egy olyan hülyeség miatt bőgnék, mint egy vacsora, azt soha nem bocsátanám meg magamnak.

Mély levegőt vettem, kihúztam a vállamat, és felvonultam az emeletre, ahol találtam egy töltőt apám irodájában. Mire bedugtam a telefonomat, visszagyömöszöltem csökönyös érzelmeimet egy dobozba, ahová valók.

A pénz, amit apám adott, lyukat égetett a zsebembe, de már elment az étvágyam.

Megnéztem a mobilomat. Eléggé feltöltődött ahhoz, hogy be tudjam kapcsolni, de nem voltak nem fogadott hívásaim. San Diegóban nyolc órával volt előbb, mint Londonban, úgyhogy ott még korán volt, de nem ülhettem egész este ölbe tett kézzel az anyámra várva.

Inkább én hívtam előbb. Ahogy arra számítottam, azonnal bekapcsolt az üzenetrögzítő.

– Szia, anya, én vagyok az. Csak gondoltam, felhívlak, mert ma beszélni akartál. Izé, valószínűleg lefoglal Harry és Charlie, de hívj vissza, amikor ezt megkapod! – Harry és Charlie a mostohaapám és a féltestvérem. – Ó, add át nekik üdvözletemet! Oké, szia. – Letettem, és felnyögve hátradöntöttem a fejemet. – Akkora lúzer vagyok!

Fiatal, dögös és szingli voltam Londonban, és a vasárnapi terveim a szüleim körül forogtak, akik itt sem voltak.

– Csessze meg! – Felegyenesedtem, az önsajnálatomból hirtelen erős motiváció lett.

Vannak barátaim. Van életem. Miért szenvedek itt, mint egy szobafogságra ítélt tinédzser?

Újra ránéztem a telefonomra. Huszonöt százalékra feltöltve. Elég jó.

Kihúztam, és távoztam.

Harmincöt perccel később megérkeztem London egyik legelegánsabb házához. A fehér, négyszintes behemót első osztályú helyen állt a város legdrágább negyedében, és nem számít, hányszor jártam ott, soha nem tettem igazán túl magam azon, mennyire grandiózus.

Csak a legjobb dukál a világhírű focistának, Asher Donovannek és a barátnőjének, Scarlett DuBois-nak, aki éppenséggel a legjobb barátnőm.

Scarlett-tel nem sokkal azután találkoztunk, hogy Londonba költöztem, amikor megmentett egy lehetséges rablástól egy night-club előtt. Ő ellökte a fickót, én elláttam a baját a táskámmal, és azóta elválaszthatatlanok vagyunk.

– Brooklyn! – Az arca felragyogott, amikor ajtót nyitva meglátott. – Micsoda meglepetés!

– Ezer bocsánat, hogy bejelentés nélkül beugrottam. Remélem, nem rosszkor. Apa lemondta a vacsorát, és tegnap említetted, hogy vágysz a kedvenc pékséged gyümölcsös kosárkáira, úgyhogy… – Feltartottam a pékség jellegzetes rózsaszín csíkos szatyrát. – Nem jöttem üres kézzel.

– Nem rosszkor. Nem kellett volna ajándékot hoznod… Habár nem fogok nemet mondani, és sajnálom a vacsorát. – Scarlett hangja ellágyult. – Tudom, mennyire vártad.

– Ez van. – Már így is betörök a vasárnapjába; nem kell, hogy még a traumáimat is rázúdítsam.

Eljátszottam a gondolattal, hogy elmegyek egyedül egy pubba, miután eljöttem apám házából, de nem volt hangulatom pasikkal megbirkózni. Sokkal szívesebben lettem volna barátokkal. Szerencsére úgy tűnt, Scarlettet nem zavarja hirtelen felbukkanásom. Csevegve vezetett végig a házon, ami belül ugyanolyan fényűző volt, mint kívül.

Scarlett az a fajta lány volt, aki jobban szerette a fish and chipset, mint a foie gras-t és a leggingset, mint a couture-t, de Asherrel élt, aki a csillogás királya volt. Igazából ez a második háza volt ezen a környéken. A másik London külvárosában állt, de az túl messze volt Scarlett munkahelyétől, úgyhogy vett egyet a városközponthoz közelebb is.

A szemöldököm felszaladt, amikor ezzel szemben egy beltéri építkezés mellett haladtunk el. A padlót deszkák borították, és volt ott egy rakás nehéznek látszó eszköz, melyek, úgy tűnt, komoly károkat tudnak okozni, ha a rossz oldalukra állsz.

– Még mindig tart a felújítás? Azt hittem, már végeztetek.

– Én is azt hittem – válaszolta Scarlett szárazon. – De a stúdió nem igazán olyan lett, ahogy elképzeltem, úgyhogy kell pár változtatás. Asher egy beltéri játéktermet is akar, úgyhogy még legalább két hónapig felújítunk.

Scarlett egykori prímabalerinából lett tanár a neves Királyi Balett Akadémián, ami KBA néven is ismert, de Asher ragaszkodott ahhoz, hogy legyen egy privát balett-terem az új házukban. Az a pasi annyira fülig szerelmes belé, hogy riasztó lenne, ha nem lenne annyira aranyos.

– Beltéri játékterem? Menőőő! – ugrattam. – Meg kéne kérned, hogy építsen egy wellnessrészleget, ami teljes személyzettel működik, és nyitva áll a barátok és a család előtt. Megteszi. Tudod, hogy így van.

– Nem kérem meg a pasimat, hogy működtessen egy wellnessrészleget a házunkban. Az nem lenne túl praktikus, ugye?

– Ez a gond veletek, britekkel. Túlságosan arra koncentráltok, ami praktikus, és túl keveset arra, ami szórakoztató. Mi értelme egy híres focistával járni, ha nem jut neked egy kis fényűzés?

Scarlett meglökte a csípőmet a csípőjével.

– Akkor járj te egy focistával, és kérj te tőle wellnessrészleget!

Beléptünk a nappaliba, ahol gyorsan lehuppantunk a kedvenc kanapénkra, és elfeleztük az egyik gyümölcsös kosárkát. Az idő nagy részében egészségesen étkeztem, de nem volt ellenemre az alkalmankénti nassolás.

– Csábító, de attól tartok, megkaparintottad közülük az egyetlen jót. – Az egész életemet sportolók között töltöttem. Még jártam is párral. Hacsak nem szereted az elköteleződési gondokat, a megcsalást és a manipulációt, jobb távol maradni tőlük.

– Mi az egyetlen jó közülük? – Asher jelent meg az ajtóban. A haja nyirkos volt, a bőre izzadt, és olyan hihetetlenül, lesújtóan jóképű volt, hogy kicsit fájt ránézni.

Ezt pusztán objektív szempontból értettem. Még ha nem is az egyik legjobb barátnőmmel járt volna, akkor sem mozdultam volna rá. Nem volt a zsánerem – mint mondtam, nem kezdek sportolóval –, de értékeltem egy szép példányt, ha láttam.

Asher odasétált hozzánk.

– Te. – Scarlett hátradöntötte a fejét, hogy szájon csókolhassa. – A focistákkal randizásról beszélgettünk.

– Igen? – Asher jókedvűen nézett rám. – Nem tudtam, hogy nézelődsz a piacon, Brooklyn.

– Nem nézelődök, ezért mondtam, hogy Scarlett kapta meg az egyetlen jót. Ne vedd sértésnek, de inkább meghalnék, mint hogy az egyik csapattársaddal randizzak.

Asher felnevetett.

– Mint olyasvalaki, akinek osztoznia kell velük az öltözőn, nem hibáztatlak. – Megkerülte a kanapét, és leült Scarlett másik oldalára. Összemosolyogtak, olyan meghitten és sokatmondóan, ami csak két olyan ember között létezhet, akik már elképzelték egymással az örökkön örökkét.

Újabb gombóc gyűlt a torkomba.

Örültem Scarlett miatt. Ő volt az egyik legkedvesebb ember, akit csak ismertem, és sok mindenen ment keresztül, többek között egy durva baleseten, ami korán véget vetett álmai karrierjének. Megérdemelte az igaz szerelmet.

De látni őt Asherrel aláhúzta, mennyire sodródónak éreztem magam. Még csak nem is arról volt szó, hogy hiányzik a románc az életemből; hanem arról, hogy valakinek én legyek az első. Hogy legyen egy horgonyom. A tudat, hogy van odakint valaki, akit először hívnék, ha beüt a krach, és vice versa.

Imádtam a barátaimat. Támogattak engem, és én is őket, de más prioritásaik is voltak. Ami a családomat illeti… Az egy teljesen másik mese, ami inkább maradjon a polcon.

Egy lufi vagyok, ami céltalanul sodródik a tömegben, amíg körülöttem mindenki más megtalálta a biztos pontot.

Ez szívás. A csengő hangja megakadályozta, hogy lassan újra belesüllyedjek az önsajnálatba.

– Ez a rendelt kajánk. – Asher indult, hogy felálljon. – Majd én megyek.

– Ne, ti csak maradjatok itt! Behozhatom. – Felpattantam, nagyon akartam csinálni valamit azon kívül, hogy sajnálom magam. – Amúgy is ki kell nyújtóztatnom a lábamat. – Kimentem, mielőtt ellenkezhettek volna.

Talán indulnom kéne, miután behoztam a kajájukat. Nem akartam az a barát lenni, aki bejelentés nélkül beállít, megeszi a vacsorájukat, aztán lelép.

Ráadásul mi a szomorúbb: egyedül tölteni a vasárnap estét az apád házában, vagy harmadik kereket játszani a barátnődnél és a pasijánál?

Felejtsük el! Nem akarom tudni.

Két rossz kanyar után – esküszöm, ez a ház egy labirintus – kijutottam az előcsarnokba. Kinyitottam az ajtót, arra számítottam, hogy egy random futárt pillantok meg.

Helyette egy lehangolóan ismerős arc fogadott: világosbarna bőr, sötétbarna szempár, és telt ajkak, melyek lassan olyan mosolyra húzódtak, amitől a legtöbb nő elalélt volna.

A kulcsszó: a legtöbb.

Az én mosolyom elhalványult.

– Ó! Te vagy az.

3. FEJEZET

VINCENT

– NE REPESS ANNYIRA, hogy látsz, boglárka! Még félreértem.

Brooklyn szemforgatása láttán visszafojtottam a nevetésemet.

Nem számítottam rá, hogy ő nyit ajtót a húgomnál, de nem panaszkodtam. Őt felhúzni az egyik legnagyobb örömöm volt az életben, mióta tavaly nyáron megismerkedtünk egy jótékonysági focimeccs után. Akkor már Scarlett barátnője volt, de azt még egyikünk sem tudta, hogy a Blackcastle-nél gyakornokoskodik.

A csapathoz kerülése kellemes meglepetés volt; a rokoni kapcsolata az edzőhöz nem, mivel csak az rosszabb annál, hogy próbálsz nem átlépni egy határt az edző lányával, ha próbálsz nem átlépni egy határt az edző dögös lányával.

Hosszú, hullámos szőke haj, ami a napfényben úgy szikrázik, akár az arany. Nagy, kék szemek. Telt ajkak és imádni való szeplők az orrán. Mintha Isten konkrétan azért küldte volna őt, hogy próbára tegyen engem… Mármint minket. A csapatot úgy általában.

– Úgy tűnik, ugyanolyan rosszul olvasol arckifejezéseket, mint a Holchester játékát. – Az egyik szemöldöke felszaladt. – Mi volt az a zűr Lyle-lal tegnap?

– Ügyesen pécézed ki azt az egy alkalmat, amikor hagytam gólt rúgni. Ne feledd, a tegnapi meccset megnyertük.

– Ashernek hála.

– A főnököd tudja, milyen rosszak a meccselemzéseid? Mert a Blackcastle minden munkatársának tisztában kellene lennie a foci alapjaival, ami rád nyilván nem igaz.

– Az rossz elemzés, ha rámutatok, hogy rosszul ítélted meg Lyle passzát, és elcseszted a szerelést?

– Nahát! Nem vettem észre, hogy ennyire szemmel tartottál a meccseinken. – A mellkasomra tettem a kezemet. – Ez hízelgő. Igazán.

– Kérlek! A klubnak dolgozom. Az a feladatom, hogy minden játékost szemmel tartsak.

– Igen? Akkor Stevens mit csinált az első félidő tizenötödik percében?

– A dolgát, veled ellentétben.

Nem gondoltam volna, hogy ma bármi meg tud nevettetni, de a számból kijövő hang ugyanolyan őszinte volt, mint amennyire váratlan.

Brooklyn külseje talán angyali volt, de a nyelve akár egy viperáé. Furamód vonzó.

Nem kellene ennyire élveznem a vele folytatott szájkaratét. A menedzser lánya, vagyis az apja letépné a golyóimat, ha rosszul néznék rá. Ráadásul a húgom egyik legjobb barátnője, vagyis Scarlett szintén letépné a golyóimat, ha rosszul néznék rá. Ez túl nagy lehetséges veszély egyetlen lány miatt.

A gondot az jelentette, hogy sosem szerettem biztonságosan játszani.

Brooklyn szája felfelé ívelt. A tekintete a kezemben tartott kajás zacskókra siklott.

– Ahogy bejöttél, kiraboltad a futárt?

– Nem rablás, ha önként adta át a kaját. – Merő véletlenségből ugyanakkor érkeztem, mint Asher és Scarlett vacsorája, úgyhogy felajánlottam, hogy majd én beviszem. A futár beleegyezett, és rögtön utána kért egy szelfit. Engedelmeskedtem; mindenki boldog volt. – Beengedsz, vagy megvárod, hogy előbb kihűljön a kaja? – kérdeztem lassan.

Elhúzta az orrát, de félreállt.

– Scarlett tudja, hogy jössz?

– Nem. Csak a környéken jártam.

Ez hazugság volt. Senki sem „jár csak úgy” ezen a környéken, de egész nap ingadoztam a félelem, a harag és a zavarodottság között. Ha nem mondom el hamarosan valakinek, mi történt, felrobbanok.

Miután tegnap éjjel – gyakorlatilag ma reggel – kinyitottam a dobozt, azonnal bepakoltam egy táskát, és bejelentkeztem egy szállodába. Nem tudtam, mik az „ajándékozó” szándékai, de addig nem megyek haza, amíg ki nem cseréltetem a zárat, és nem turbózom fel a biztonsági rendszert. Jobb félni, mint megijedni.

Brooklynnal beléptünk a nappaliba. Asher vett észre először.

– A francba, DuBois, máris hiányzom? Csak tegnap találkoztunk. – A fejét csóválta. – Kezdesz tapadós lenni.

– Állj már le! A húgomhoz jöttem. Te olyan vagy, mint egy kinövés egy egyébként cuki kis békán. A kutyának sem kell, de a csomag része.

– Játsszatok szépen, fiúk! – figyelmeztetett Scarlett, de a derű halványan ott csillogott a szemében.

Letettem a kaját az asztalra, és elmagyaráztam, mi történt a futárral.

Asher és Scarlett elég ételt rendelt, hogy egy kisebb falut jól lakasson, bár a nagy része egészséges cucc volt, mint grillcsirke és zöldség. A szezon alatt vigyáznunk kell az étrendünkkel, úgyhogy a „szórakoztató” kaják mind Scarlettnek jártak.

– Ami azt illeti, szerintem indulok – mondta Brooklyn, amikor próbáltam neki adni egy tányért.

– Hogy mi? Csak most jöttél! – tiltakozott Scarlett.

– Tudom, de már ettem, úgyhogy nem… – Brooklyn elakadt. Homlokráncolva a telefonjára pillantott.

Letettem a tányért, és hátradőltem. A baromságradarom úgy vijjogott a fejemben, mint egy tűzoltóság riasztója. Brooklyn túl messze lakott egy gyors beugráshoz, és nem az a típus, aki otthagy egy találkozót, csak mert nem tud részt venni egy tevékenységben. Ez az a lány, aki a nyáron önként lemondott az alkoholról egy hónapig, és így is mindenkinél jobban bírta a klubban.

Valami nem stimmelt. Mit látott a telefonján? Munkával kapcsolatos vagy személyes?

Ami fontosabb: miért érdekelt ez engem?

– Bocs, ezt fel kell vennem, de később írok, oké? – Búcsúzóul megölelte Scarlettet. Egy pillanatra elkapta a tekintetemet a testvérem válla felett. Valami… enyhén bizsergett a véremben.

Lecsavartam a vizem kupakját, és ittam egy kortyot, lenyeltem a hirtelen késztetést, hogy megkérjem, maradjon.

Aztán már ott sem volt, nem hagyott hátra mást, mint a parfümje halvány nyomát az orromban.

Evés közben leginkább Asher és Scarlett beszélt. Egyikük sem kérdezte meg, miért állítottam be bejelentés nélkül, de úgy, hogy Brooklyn nem volt itt, hogy oldja a hangulatot, az elmúlt huszonvalahány óra újra a vállamra nehezedett.

A vacsora vége felé végül megszólaltam:

– El kell mondanom nektek valamit, de nem akadhattok ki.

Scarlett letette a villáját, és a kíváncsiság és az aggodalom keverékével nézett rám.

– Oké…

Gyorsan összefoglaltam nekik, hogy mi történt, miután tegnap este otthagytam a csapatot.

– Kinyitottam a dobozt, és ezt találtam.

Kivettem a zsebemből, és az asztalra tettem.

Asher és Scarlett rámeredt, döbbent arckifejezésük tükrözte az enyémet, amikor először megláttam.

Egy baba volt. Egy nagy, aprólékosan részletezett, horgolt baba rólam, egészen pontosan, tüsi hajjal, fekete gombszemekkel és teljes Blackcastle mezzel. A pólón a nevem helyett az szerepelt, hogy BFF.

– BFF? Mint Best Friends Forever, vagyis örök barátok? – Asher zavartnak tűnt. – Mi a franc?

– Azt is jelentheti. Azt is, hogy Bukás, a Fatális Fajta. Ki tudja? Nem volt üzenet vagy ilyesmi. Csak a baba.

A nagy egészet nézve lehetett volna rosszabb is. A betolakodó otthagyhatott volna egy levágott testrészt vagy egy követés közben készült fényképet rólam, de a baba ártalmatlan természete valahogy alattomosabbá tette a dolgot. Nem tudtam, hogy az illető mit akar. Miért venné a fáradságot, hogy betörjön a házamba, ezzel a letartóztatást kockáztatva, csak hogy otthagyjon egy egyszerű „ajándékot”.

– Úristen, ez para! Kérlek, mondd, hogy elmentél a rendőrségre! – Scarlett kezébe vette a babát. Előrehajolt. Összerezzent. – Még a sebhelyedet is eltalálta.

Volt egy halvány, fehér sebhely a térdemen egy gyerekkori sérülésből. A legtöbben nem tudtak róla. Túl apró volt, hogy távolról látsszon, és a magazinok általában eltüntették a képeimről.

Nem is vettem észre, míg Scarlett meg nem jegyezte, de bárki is horgolta a babát, pontosan eltalálta a sebhely alakját és nagyságát.

Végigfutott a hátamon a hideg, de elvettem tőle a babát, és vidám hangot erőltettem magamra.

– Ha egy rajongó annyira elhivatott, hogy ezt megcsinálja, ahhoz is elég elhivatott, hogy tudjon a sebhelyről. Nem titok.

– A normál rajongók nem törnek be a házadba – mondta Asher. – Van egy zaklatód, vagy valaki, aki elég megszállott ahhoz, hogy valami ilyesmit csináljon. Scarlettnek igaza van. El kell menned a rendőrségre.

– Egy betolakodó nem ugyanaz, mint egy zaklató, és teljesen kizárt. Nem akarom, hogy a sajtó megneszelje, és nagy ügyet csináljon belőle. Jönnek a Bajnokok Ligája meccsei. Nem engedhetem meg, hogy megzavarjon.

Kételkedtem benne, hogy a rendőrséget egyáltalán érdekelné. Igen, a betörés bűncselekmény, de semmit sem loptak el, és semmilyen fenyegetést nem kaptam. Mit kellene csinálniuk?

– De, ez nagy ügy – vitatkozott Scarlett. – Most nem voltál otthon, de mi van, ha visszajön, amikor ott vagy? Bajod eshet.

– Valaki kijön holnap, hogy felturbózza a biztonsági rendszert. Bárki is csinálta ezt – tartottam fel a babát –, nem jut be újra.

– Láttál bármit a kamerákon? – kérdezte Asher.

– Uh. – A tarkómat dörzsöltem. – A kamerák vacakoltak múlt héten, és még nem volt alkalmam megjavíttatni őket.

– Jézusom! – nyögött fel.

Asher sokkal többet gondolt a biztonságra, mint én, de neki… lelkesebb rajongói is vannak, mint nekem. A pasit általában üldözték a paparazzók, bármerre is járt.

Ne értsetek félre! Nekem is megvoltak a bajaim a fotósokkal, és több kupacnyi rajongói levelet kaptam minden héten. De a rajongótáborom visszafogottabb, mint az övé, és soha, semmi okom nem volt azon aggódni, hogy túlzásba esnek… Mostanáig.

– Szerinted ugyanaz, aki a kocsidon hagyta azt az üzenetet? – kérdezte Scarlett.

Pár hete kijöttem edzésről, és egy üzenetet találtam az ablaktörlőm alá dugva. Egy gratuláció, hogy megújítottam a sportital szponzorációmat. Elég átlagos cucc, kivéve egyvalamit: a szavakat magazinokból vágták ki, amitől úgy nézett ki, mint egy váltságdíjkérő levél valami filmből a kilencvenes évekből.

Én ugratásnak vettem, de Scarlett kérdése miatt teljesen más nézőpontból tekintettem rá.

– Fogalmam sincs. – Rögtön kidobtam az üzenetet, ahogy megkaptam.

– Nem kellene hazamenned, amíg rá nem jövünk, ki ez, és mit akar – mondta Asher. – Nem számít, hogy fejleszted-e a biztonsági rendszert. Veszélyes is lehet. Emlékszel, mi történt Tyler Conley-val?

Grimaszoltam. Tyler Conley egy híres popénekes volt, aki hónapokkal ezelőtt kórházba került, miután egy megszállott rajongó hazáig követte, és háromszor megszúrta, aztán egy szomszéd meghallotta a kiabálását, és hívta a rendőrséget. Szerencsére túlélte, és a támadója jelenleg börtönben várja a tárgyalását, de azóta a hírnév veszélyeinek mintaképe lett.

Nem akartam az újabb Tyler Conley lenni.

– Menj a rendőrségre! – ismételte Scarlett. – Még ha szerinted nem is nagy ügy, akkor is legyen róla jegyzőkönyv.

Utáltam beismerni, de igaza volt.

– Ma este bemegyek.

– Felejtsd el a szállodát! Költözz hozzánk, míg elkapják azt a para alakot – mondta Scarlett. – A mi biztonsági rendszerünk verhetetlen, hála Asher paranoiájának.

Asher egyetértően megvonta a vállát.

– És a mi címünk nem érhető el nyilvánosan. A tiéd igen.

– Nem tehetem. A szálloda jó lesz.

– De, megteheted, és nem, nem lesz. Egy szálloda túlságosan nyitott a nyilvánosság előtt. A testvérem vagy. Bármennyire is idegesítő vagy, nem fogom hagyni, hogy meghalj.

– Túldramatizálod.

De szavai hallatán melegség csordogált az ereimben. Utáltam, hogy aggodalmat okozok a testvéremnek, de jó volt tudni, hogy nem vagyok egyedül ebben.

Bár nem voltunk édestestvérek, Scarlett-tel mindig közel álltunk egymáshoz. A szüleink kisbaba korunkban fogadtak minket örökbe, és egyáltalán nem hasonlítottunk egymásra, az emberek ezért lepődtek meg gyakran, amikor megtudták, hogy rokonok vagyunk. Scarlett sápadt és törékeny, fekete hajú és szürke szemű; én magas vagyok és izmos, barna szemű és világosbarna bőrű, ami kevert hátteremre utal.

Kisgyerekként együtt éltünk, de elválasztottak minket a szüleink válása után. Ő Angliában nőtt fel az anyánkkal, én Párizsba költöztem az apánkkal, ahol nemzetközi iskolába jártam. De a nyarakat és az ünnepeket mindig együtt töltöttük az egyik szülőnél vagy a másiknál, és még közelebb kerültünk, miután néhány éve Londonba költöztem, hogy a Blackcastle-ben játsszak.

– Ha nem zavar a felújítás, bőven van itt szobánk – mondta Asher.

Felesleges volt vitatkozni. Scarlett és Asher is rohadt makacs volt.

– Jó – feleltem. – Ideköltözöm. Csak ne csináljatok semmi fura páros szarságot, amíg itt vagyok, oké?

4. FEJEZET

VINCENT

HÉT NAPIG BÍRTAM a házukban.

Miután beleegyeztem a költözésbe, Asher visszakísért a házamba, hogy telepakoljunk egy táskát. A szállodámból is kijelentkeztem (vonakodva), jelentettem a rendőrségen a dolgot, és hétfőn folytattam a biztonsági rendszer fejlesztését.

Ahogy azt vártam, a rendőrséget egyáltalán nem hatotta meg a problémám. Azt gondolták, ez egy normál szarság, amit a celebeknek el kell viselniük, de egyben nagy Blackcastle drukkerek is voltak, és ráállítottak egy nyomozót az ügyemre. Nem sok reményem volt abban, hogy megtalálják a betolakodót, de legalább jegyzőkönyvbe került.

Azonban a legnagyobb problémám az volt, hogy most a húgommal és a pasijával laktam. A ház nagy volt, de amikor kénytelenek vagyunk egy fedél alatt élni egy felújítás és rengeteg nyilvános gyengédség mellett, a Buckingham-palota sem lett volna elég nagy.

A zajjal és a mindenütt halmokban álló fűrészporral meg tudtam birkózni. Még Asher és Scarlett csókjait és kanapén összebújását is el tudtam nézni, de a határt ott húztam meg, amitől hányni szerettem volna.

Az a határt a hetedik napon lépték át. Asherrel általában együtt mentünk haza edzésről, de nekem előbb el kellett intéznem valamit.

Amikor visszaértem a házhoz, a munkások már elmentek, de a levegőt halk klasszikus zene töltötte meg. Úgy tűnt, a balett-teremből jön.

– Hahó! – kiáltottam. – Lettie? Itthon vagy?

A terem felé sétáltam, az érzékeim készültségben. A szívverésem az egész testemben dübörgött, miközben az összes legrosszabb forgatókönyv átsuhant az agyamon. A múlt heti incidens felerősítette a paranoiámat, és bár nem gondoltam, hogy egy betörő megállna meghallgatni egy Beethoven-nyitányt, mielőtt kirabolná a helyet, el sem tudtam képzelni, hogy Asher vagy Scarlett miért játszana zenét egy félig befejezett táncteremben.

Megálltam az ajtóban. Zárva volt, de a zene biztosan bentről jött.

Ismeritek a mondást, hogy aki kíváncsi, hamar megöregszik? Hát, első kézből megéreztem, milyen száz évet öregedni, mert ahelyett, hogy rohadtul a saját dolgommal törődtem volna, ahogy kellett volna, kinyitottam az ajtót.

– Jézusom!

– Basszus!

– Vincent!

– Hallottál arról, hogy először kopogj?

– Miért kopognék, amikor ez elvileg építési terület? – Epét éreztem a torkomban, amikor Scarlett és Asher pipacsvörös arccal elugrott egymástól.

Egyikük sem volt pucér, hála istennek, de nem kellett észlénynek lenni ahhoz, hogy tudjam, mit csináltak. Zilált haj, gyűrött ruha, bűntudatos arckifejezés; a jelek egyértelműek voltak.

Scarlett a rúdon ült, a lába Asher dereka köré fonódva, és meg kellett keresnem a legközelebbi flakon hipót, hogy belefojtsam magam.

– Nem. Felejtős. Kurvára kizárt! – Sarkon fordultam, és a szobámba masíroztam. Nem hagytam nekik esélyt bármi mást mondani.

Nyitott ember vagyok. Elfogadtam, hogy a testvérem a csapattársammal jár, és elméletben megértettem, hogy csináltak olyasmiket, amiket a normális párok.

De kizárt, hogy továbbra is itt lakhatok, miután majdnem besétáltam, miközben szexeltek. Most mázlim volt, de minél tovább maradok, annál nagyobb az esélye, hogy kikaparom a szememet.

Kellett találnom egy új helyet, ahol meghúzhatom magam. Sürgősen.

Három nappal később

– Baromira izgalmas, hogy most lakótársak vagyunk! – Adil egy hiperaktív golden retriever lelkesedésével huppant le mellém a kanapéra. – A csapatkapitány és a középpályás egy fedél alatt lakik. Szuper lesz. Késő estig olvashatunk Wilma Pebblest. Nézhetjük együtt a Love Islandet. Napkeltekor mehetünk együtt kocogni. – Felragyogott az arca. – Még saját valóságshow-nk is lehet! Az lesz a címe, hogy Blackcastle a színfalak mögött: Focisták élete a pályán és azon kívül. – A kezével a levegőben hadonászott, mint aki elképzelt reklámtáblát mutat be.

– A Love Island most nincs műsoron, és ez kicsit hosszú sorozatcímnek – jegyeztem meg szárazon, a szememet a tévé képernyőjén tartva.

– A nagyszerű dolgokhoz több szó kell. – Még jobban kényelembe helyezte magát a kanapén. – Mit nézel?

– Az új Nate Reynolds filmet. – Nagy rajongója voltam Reynolds akció-thrillerjeinek. – Asszem, most érünk a cselekmény fontos pontjához, úgyhogy ha…

– Király! Ez az, ahol megpróbálja megakadályozni a kiberterroristákat, hogy elintézzék az amerikai elektromos hálózatot?

Visszafojtottam egy sóhajt. Ennyit a csendes estéről.

Két napja költöztem Adilhoz, és máris elértem a határaimat.

Ne értsetek félre! Remek fickó, és tényleg értékeltem, hogy hagy itt csövezni. Egyben ő volt az egyetlen a csapatban, aki nem élt együtt valakivel, és nem voltak undorító higiéniai szokásai, ezért fordultam hozzá, miután elhúztam Scarlett és Asher házából.

Ideális esetben lenyelném a békát, és hazaköltöznék, de valahányszor arra gondoltam, az izmaim megfeszültek, mintha egy olyan ütést várnék, amit nem láthatok előre. A betolakodó hazavágott, és bár utáltam, hogy a félelem irányít, a csapat érdekében rohadtul nem eshettem szét. Nem kockáztathattam, hogy a meccs előtt vagy közben elterelődjön a figyelmem, úgyhogy továbbra sem mehettem haza.

Sajnos, bár Adil szívesen látott, kicsit túl barátságos volt. Nem para módon, hanem „mindig együtt kell lennünk, és minden pillanatban lyukat beszélek a hasadba”-módon. Eddig csak akkor voltam egyedül ébren, amikor zuhanyoztam.

– Az az előző volt – válaszoltam a kérdésére. – Figyu, boldogan dumálok később, de most inkább nézném…

– Tudod, melyik film van rettenetesen alulértékelve? – Adil ledózerolta a kísérletemet, hogy véget vessek a beszélgetésnek. Nem volt rosszindulatú, csak nem vette észre magát. – A Szürke kutyák. Egy független film, nem egy nagy akciómozi, de szerintem nagyon szívszorító. Őszintén, különböző karakterek széles skáláját el tudja…

– Adil. – Határozottan a vállára tettem a kezemet. – Értékelem a lelkesedésedet Reynolds karrierjével kapcsolatban, de állítsuk le ezeket a gondolatokat, míg a filmnek vége lesz, oké?

Lehajtotta a fejét.

– Oké.

Két perc áldásos béke és csend jutott nekem (hacsak nem számoljuk a robbanásokat a képernyőn), aztán Adil újra megszólalt:

– Haver, szerinted mennyit költenek speciális effektekre ezekben a filmekben? És szerinted Reynolds maga csinálja a kaszkadőrmutatványait? Úgy hallottam, igen, ami őrület, mert hogyhogy leugrott arról a rengeteg szikláról? Kis koromban kábé egy percig színész akartam lenni, de kizárt…

Felnyögtem, miközben Adil tovább karattyolt az összes kaszkadőrmutatványról Nate Reynolds filmográfiájában. Hála istennek be volt kapcsolva a felirat, mert egy szót sem hallottam abból, amit a színészek mondtak.

Extrovertált vagyok, de nem annyira, hogy Adillal éljek.

Új helyet kellett keresnem magamnak. Már megint.

Újabb három nappal később

Az egyetlen másik csapattársam, akit fontolóra vettem volna lakótársnak, az Noah Wilson volt, a kapusunk. Tiszta és csendes volt, de volt egy tinédzser kor előtt álló lánya is. Fura lett volna velük lakni, és amúgy is kételkedtem, hogy igent mondana.

Úgyhogy Noah lakása kiesett, vagyis nem maradt más lehetőségem, mint egy újabb hotel. A rendőrségnek semmi nyoma nem volt a betolakodóhoz, de minél több nap telt el, annál nagyobb lett a kísértés, hogy hazaköltözzek.

– Kizárt – jelentette ki Scarlett határozottan, amikor felvetettem a témát a hétvégi villásreggeli közben. – Így kapnak el a zaklatók és a fura alakok. Megvárják, amíg azt hiszed, elmúlt a veszély, aztán bumm! Tyler Conley-t csinálnak belőled. Mire észbe kapsz, elvérzel a konyhapadlón, és a testedet mindenütt szúrt sebek borítják.

Asherrel egyszerre rándultunk össze. Az étterem hátsó részében ültünk Brooklynnal és Scarlett másik legjobb barátnőjével, Carina Vuval, akiket tájékoztattak a behatolóval kapcsolatos helyzetről. Szerencsére néhány bámuláson túl senki sem zavart minket.

– Valaki túl sok bűnügyi doksit hallgat. – Ittam egy korty kávét. Bár a fél családom brit volt, sosem ültem fel a tea-vonatra. Inkább eszpresszó típus voltam.

– Okkal hívják dokumentumműsornak – válaszolta Carina. – Ne becsüld alá, hogy mennyire elcseszett lehet egy átlagember!

– Eleve meglep, hogy valaki zaklat téged – nézett rám Brooklyn ártatlan őzikeszemekkel. – Még ebben az étteremben is van egy csomó érdekesebb celeb.

Asher nevetve köhintett, nekem pedig felszaladt az egyik szemöldököm, és letettem a csészémet. Kicsit közelebb hajoltam, épp annyira, hogy fészkelődni kezdjen a helyén.

– Rengeteg marhaságot beszélsz, mégis az életem megszállottja vagy. Projektálsz?

– Kérlek! Fikarcnyit sem érdekel az életed. – A hangja könnyed volt, de a pillantása egy hangyányit túl hosszan időzött el a számom, aztán újra elfordította tekintetét.

Túl későn. Elkaptam. Minden nyamvadt alkalommal elkaptam.

A pulzusom kicsit felgyorsult.

– Annyira érdekel, hogy minden mozdulatomat követed egy meccsen.

– Mondtam, hogy a munkám miatt kell. – Pír kúszott fel a nyakán. – Ilyen, amikor nárcisztikus személyiséged van? Fárasztó lehet elérni, hogy mindig minden rólad szóljon.

Elvigyorodtam, pontosan tudtam, hogyan reagálna a hangomban rejlő kihívásra. A tekintete újra a számra siklott – pont, ahová akartam –, aztán észbe kapott, és komoran nézett rám.

– Tagadj csak tovább, boglárkám! – mondtam lassan. – Egy nap majd beismered az igazat, és itt leszek, hogy fogadjam a bocsánatkérésedet.

– Hogyne – felelte mézédesen. – Vagy talán a betolakodó mindannyiunknak tesz egy szívességet, és még előtte kiiktat téged.

Meglepetés ért, és a betörés óta másodszor Brooklyn váratlan nevetést csalt ki belőlem.

Egyesek morbidnak találhatják a kijelentését, de én értékeltem a könnyed csipkelődést. Nem voltam jó abban, hogy komolyan álljak komoly ügyekhez. Ez egy olyan jellemhiba, amin valószínűleg terápián kellene dolgoznom, de a világ anélkül is pocsék hely, hogy én hozzáadnám a siralmaimat.

A mentális kiborulás, amit minden október harmadikán átéltem, volt a legtöbb önsajnálat, amit megengedtem magamnak.

– Reméljük, hogy nem, különben örökké kísérteni foglak – feleltem. – Ha azt hiszed, hogy most rossz vagyok, várj, míg kísértet lesz belőlem. Kibírhatatlan leszek.

Az ajkán mosoly suhant át, aztán gyorsan vonallá vékonyult. De a nevető csillogás ottmaradt a szemében, és ez elég volt, hogy viszonozzam a mosolyt.

Amikor a figyelmemet visszafordítottam az asztaltársaság többi tagjára, a barátaink elhallgattak, és különböző fokú jókedvvel, bosszúsággal vagy kíváncsisággal néztek minket.

– Ha befejeztétek a csipkelődést, akkor térjünk vissza az aktuális ügyhöz! – mondta Scarlett szárazon. Ő már megszokta a Brooklynnal folytatott szópárbajaimat. – Továbbra sem tetszik az ötlet, hogy hazamenj, még megerősített biztonsággal sem. Van más barátod vagy csapattársad, akinél ellehetsz? Még mindig azt gondolom, hogy egy szálloda túl nyilvános.

Volt abban valami, amit mondott. Az előcsarnokban már kétszer felismertek, hiába próbáltam inkognitóban maradni.

– Sajnos nincs. Senki másnak nincs olyan élethelyzete, ami működne egy lakótárssal.

– Hagynám, hogy a kanapémon aludj, de talán túl kényelmetlen lenne – töprengett Carina. – Olcsó kanapé.

Vállon veregettem.

– A szándék a lényeg.

Évek óta ismertem Carinát. Olyan volt számomra, mint egy másik húg, és semmi esélye annak, hogy valamelyikünkben vonzalom alakul ki a másik iránt. Nem lett volna fura nála lakni, de egy egyszobás lakásban élt, és a fociszezonban nem alhattam egy kanapén. A fizikai teljesítményért felelős csapat kinyírna.

– Ha te nem ismersz senkit, akinek van egy szabad szobája, talán én igen – mondta Scarlett elgondolkodva. – Olyannak kell lennie, aki ismerős, egyedül él és nem akasztja ki az, hogy te… hát te vagy. Olyasvalaki, mint… – Elakadt.

Eltelt egy másodpercnyi szünet, aztán minden fej Brooklyn felé fordult.

A villája megállt félúton a szája felé. Lassan leengedte, a tekintete körbejárta az asztalt.

– Nem! Teljességgel kizárt!

– Amúgy is azt mondtad, hogy ki akarod adni a második szobádat – jegyezte meg Carina.

– Soha nem mondtam ilyet.

– Kellett volna. – Asher öntötte az olajat a tűzre, amekkora gazember. – Londonban egy szabad szoba túl értékes ahhoz, hogy üres maradjon. Vincent idegesítő, de legalább tudod, hogy nem pszichopata.

– Kösz! – válaszoltam.

– Bármikor.

– Ez nevetséges! Nem költözik be. Amúgy sem akarna velem élni. – Brooklyn várakozásteljes tekintettel fordult felém. – Igaz?

Kellett egy másodperc, hogy válaszoljak.

– Igaz.

Elméletben szörnyű ötlet volt. Ha az edző kinyírna azért, mert rosszul nézek Brooklynra, megkínozna, és aztán nyírna ki, ha összebútoroznék az egyetlen lányával; a rettenetesen gyönyörű, éles nyelvű lányával, aki pontosan tudta, hogyan kússzon be a bőröm alá, és akinek valahogy sikerült elérnie, hogy minden egyes hozzám vágott sértéssel jobban akarjam őt.

Másrészt Brooklynnál a felállás eléggé tökéletes volt Scarlett felsorolása alapján. Egyedül él egy nagy lakásban, közel az edzőközpontunkhoz, nem sorozatgyilkos, és jobb az illata, mint bárki másnak, akit ismerek. Az utolsó pont furcsán a lista elején állt a fejemben.

– Ne, várj, szerintem tényleg rábukkantunk valamire. – Carina nem engedte el a dolgot. – Vincentnek kell egy hely, ahol lakhat; Brooklyn meg plusz pénzt kap. Nem látom, mi a gond. Win-win helyzet.

Pír fakadt Brooklyn arcán.

– A gond az, hogy nem élhetünk együtt. Őrületbe fogjuk kergetni egymást.

– Honnan tudod? Korábban sosem éltetek együtt – erősködött Carina. – Jobb, mint valami random alakot találni a Gumtreeről.

– Egyszerűen tudom. – Brooklyn bosszúsan felsóhajtott. – Vincent, támogass már!

Nyitottam a számat, hogy pontosan azt tegyem, de nem azok a szavak hangzottak el, amiket terveztem.

– Carina mond valamit.

– Tessék? – Rám meredt. – Az előbb mondtad, hogy nem akarsz velem élni!

– Nem igaz. – Egy mérföldről megéreztem a bajt, de minél inkább ellenkezett, annál inkább bizonyítani akartam, hogy téved.

Mit mondhatnék? Ez a bennem élő ellenkező volt.

A fejemben pörögtek a kerekek. Az edző-fenyegetés jelentős volt, de amennyire tudtam, Brooklynnal nem töltöttek sok időt együtt. Kicsi az esély, hogy csak úgy random beállít a lakására.

Kellene hozzá némi fifika, de titokban tudnánk tartani előle ezt a lakótárs-dolgot. Nem mintha örökre ott akartam volna maradni.

Elmagyaráztam az egészet (mínusz az edzős részt). Úgy tűnt, Brooklynt nem győztem meg.

– Figyelj, a te otthonod. Beengedhetsz, vagy nem. De érdekes, mennyire hajthatatlan vagy ezzel kapcsolatban. Majdnem mintha félnél.

Brooklyn azonnal kiegyenesedett. Bingó! Tudtam, hogy ez elér hozzá.

Felhúzni őt olyan volt, mintha megnyertem volna valami titkos játékot, amit játszottunk, és bezsebeltem volna egy csomó pontot.

Scarlett felnyögött, és a kezébe temette az arcát. Valószínűleg megbánta, hogy felhozta Brooklyn lakását, mint lehetőséget, de már elkésett. Az a vonat már elment.

– Mitől félek? – kérdezte Brooklyn.

– Attól, hogy nem tudsz uralkodni magadon a közelemben.

Olyan hang bukott ki belőle, ami félig nevetés volt, félig horkanás.

– Hallod magad? Ez annak a zaja, ahogy a tévképzeteid és az egód összeütköznek. Higgy nekem, nagyon is jól tudok uralkodni magamon!

– Bizonyítsd be! – Előrehajoltam, míg már olyan közel voltam, hogy megszámoljam az orrát és az arcát pettyező halvány szeplőket. A késő délelőtti fényben a szeme zafírkék volt, és megint éreztem a parfümjét; valami friss és citrusos, mint egy citromliget egy meleg nyári napon. – Hadd költözzek hozzád!

A szeme szikrázott. Az orrlyuka kitágult.

És tudtam, még mielőtt nyitotta volna a száját, hogy elkaptam.

– Jó – válaszolta. – De dupla lakbért kérek.

– Áll az alku! – Hátradőltem a székemen, a mellkasom ragyogott az elégedettségtől, és valamilyen bizsergéstől.

Scarlett az asztalra ejtette a fejét. Asher fülig érő szájjal simogatta a hátát. Mellette Carina semleges arccal kortyolgatta az italát, leszámítva a szája sarkában bujkáló vigyort.

És én? Én már terveket szövögettem arra az időre, amíg Brooklynnál lakom.

Ez jó móka lesz.

5. FEJEZET

BROOKLYN

MANIPULÁLTAK, ÉS SENKI mást nem hibáztathattam, csakis magamat.

Az egyik pillanatban tojást ettem a villásreggelin. A következőben Vincent az ajtómban állt vállára vetett táskával és hetyke mosollyal az arcán.

– Helló, lakótárs!

– Ne hívj így! Átmeneti bérlő vagy. Ez minden.

– Oké, boglárka!

Nem tudom, miért választotta nekem ezt a becenevet, és nem akartam neki megadni azt az elégtételt, hogy megkérdezzem, de bosszantotta a lelkemet.

Bosszús morgolódásomra a vigyora szélesebb lett. A pimaszságtól eltekintve szép mosoly volt. Sőt, halálos: fehér fogak, egy halvány gödröcske és az ördöngösség épp elég melegséggel keveredve, hogy az ember úgy érezze, csakis ő létezik a világon.

Nem voltam hajlandó bedőlni neki. Lehet, hogy Vincent DuBois képes elbűvölni mindenki mást, akivel találkozik, de én attól a pillanattól tudtam, hogy bajt jelent, ahogy megismertem. Volt benne valami, amitől az egész testem megfeszült a közelében. Olyan volt, mint az én dagályom holdja: a puszta jelenléte megváltoztatta a gravitációs mezőmet.

– Már jártál itt Scarlett-tel, úgyhogy a körbevezetést átugrom. – Becsuktam mögötte az ajtót, miután besétált. Az ingujja súrolta a karomat, ahogy elment mellettem, és enyhe bizsergés futott végig a gerincemen.

Látjátok? Az önvédelmi ösztöneim máris üvöltenek. Veszélyes volt, de most már késő kihátrálni. Ha visszavontam volna az adott szavam, ő nyer, ami elfogadhatatlan lenne.

Brooklyn Armstrong nem veszít, főleg nem arrogáns, idegesítően vonzó játékosokkal szemben, mint Vincent DuBois.

– Rendben – felelte könnyedén. – Csak mondd, hol akarsz engem.

Sanda pillantást vetettem rá, ahogy a szobájába vezettem. A szája sarka megremegett, de nem voltam hajlandó válaszolni kétértelmű szavaira.

Ráadásul nem lesz olyan jó kedve, amikor meglátja, mit készítettem elő neki.

Visszafojtottam egy mosolyt, amikor kinyitottam a hálószobája ajtaját.

– Vettem magamnak a bátorságot, hogy átalakítsam neked. Remélem, nem baj.

– Nem kellett… – Vincent lába földbe gyökerezett az ajtóban. A táskája puffanva a padlóra esett, amikor meglátta a belátható jövőbeli új otthonát.

Tegnap estig a plusz szobát raktárként használtam a ruháim és az edzőcuccaim számára. Azokat mind eltüntettem. A helyüket plüssállatok foglalták el; több tucatnyi. Rózsaszín malacok, lila lovak, óriási pandák és kis delfinek. Mindenféle alakú, méretű és típusú plüss zsúfolódott be a kis térbe, mint egy gyerek őrült hagyatéki vásárán, és egy egyszemű baba, amit vagy megszálltak a szellemek, vagy nem, az ággyal szembeni polcon üldögélt.

A játékokat a szomszédomtól szereztem. Amilyen szerencsém volt, gyűjtő volt, akit a terapeutája nemrég meggyőzött, hogy „engedje el a kötődéseit a múlthoz”. Amikor megláttam a posztját, amiben akciós áron felajánlotta a plüssöket az épület chatcsoportjában, azonnal megragadtam a lehetőséget.

A stílust fényes, fukszia színű ágyneművel és csipkeszegélyes párnákkal tettem egységessé.

– Tetszik? – kérdeztem, és maga voltam az ártatlanság. – Azt olvastam valahol, hogy a plüssállatok otthonosabbá tehetnek egy helyet, és tényleg azt akarom, hogy kényelmesen ellegyél.

Lehet, hogy Vincent manipulált, hogy hagyjam beköltözni, de ez nem azt jelentette, hogy nem szórakozhattam kicsit a kárára.

Kezébe vette a legközelebbi plüssállatot, és szemügyre vette. A következő pillanatban nagyon óvatosan visszatette, és egyenesen a szemembe nézett.

Visszatartottam a lélegzetemet, a mellkasomat eltöltötte az izgalom.

– Imádom! – közölte. Annyi őszinteség áradt belőle, hogy a fogam is belefájdult. – Nem hiszem el, hogy ennyit fáradtál miattam. Megtisztelő!

A szemem összeszűkült. A hangjában nyoma sem volt szarkazmusnak, sem bosszúságnak az arcán. Rohadék!

– Csak jó vendéglátó vagyok. – Ideje volt taktikát változtatni. – Mivel itt maradsz egy ideig, fussuk át a házirendet!

Vincent nekidőlt az ajtófélfának, és összefonta a karjait. Maga volt a nemtörődömség.

– Halljuk! – mondta lassan. Bár Párizsban nőtt fel, nem volt erős francia akcentusa. Valószínűleg azért, mert nemzetközi iskolába járt, és minden nyarat az Egyesült Királyságban töltött. De voltak pillanatok, mint ezek is, amikor olyan simán felvillant, mintha végig ott lett volna.

A gerincem újra bizsergett, ezúttal kitartóbban.

Nem törődtem vele, és az ujjaimon számoltam a szabályokat.

– Bent tilos a dohányzás.

– Nem dohányzom.

– Tilos lefoglalni a fürdőszobát, a tévét vagy más hasonló közös dolgot. A meleg víz gyorsan elfogy, úgyhogy… ne tölts túl sok időt a zuhany alatt! – Az utolsó részt kihangsúlyoztam.

Nem voltam hülye. Tudtam, hogy mit csinálnak a pasik, ha több mint tíz percet töltenek a zuhany alatt.

Vincent szemében nevetés csillogott.

– Vettem.

Átfutottam még pár szabályt, aztán elértem a nagyszabású fináléhoz.

– És… – A drámai hatás kedvéért vártam. – Nem hozhatsz fel lányokat. Soha. Nem akarom, hogy random emberek járkáljanak ki-be a lakásomból.

Ez muszáj, hogy kizáró ok legyen számára. Jóképű, szingli és híres. A nők minden áldott nap rávetették magukat, és a pletykalapok szerint nem igazán állt ellen a közeledésüknek. Kizárt, hogy ellen tudjon állni annak, hogy felhozzon valakit.

Vincent a homlokát ráncolta.

Felcsillant a diadal, aztán újra megszólalt:

– Brooklyn, abszolút nem érdekel, hogy más lányokat hozzak fel ide.

Már megint; a halvány változás a hangszínében, amit a gyomrom kis bukfence követett. A válasza elsőre ártatlannak hangzott, de ahogy enyhén megnyomta a más szót, attól mindenfelé cikáztak a gondolataim, az egyik irány veszélyesebb volt, mint a másik.

A hangsúly csupán a szemantika miatt volt, vagyis mivel én lány vagyok, aki itt lakik, úgyhogy bárki, akit felhozna, az alapból „más” volna?

Vagy úgy értette, egyáltalán nem érdekli, hogy más lányokat hozzon fel, mert…

Nem. Ebbe az utcába nem sétálok be. Amúgy sem számít. Vincenttel soha nem lennénk többek kvázibarátoknál és átmeneti lakótársaknál. Valószínűleg csak szokás szerint szívatni próbált.

– Fejezd be! – szóltam rá.

– Mit fejezzek be?

– Hogy megpróbálsz elbűvölni.

A szemében meglepetés tükröződött, és azonnal vissza akartam szívni a szavaimat. Francba! Elcsesztem.

Lassú mosoly terjedt szét az arcán, ami a halvány gödröcskét halálos fegyverré változtatta.

– Nem próbáltam, de örömmel hallom, hogy el vagy bűvölve.

– Jaj, fogd be! Tudod, hogy értettem.

– Nem igazán.

Sóhajtva kifújtam a levegőt. Nem így képzeltem el a beköltözést. Egyáltalán nem.

De hazudnék, ha azt mondanám, hogy egy aprócska részem nem örült, hogy itt van, és eltereli a gondolataimat az anyám legutóbbi bombahíréről. Akkor hívott, amikor Scarlettnél voltam, és azt kívánom, bár soha ne vettem volna fel a telefont.

Görcsölt a gyomrom. A tekintetemet elfordítottam Vincentről, és ellenálltam a késztetésnek, hogy a körmömet rágjam. Évekkel ezelőtt leálltam ezzel a szokással, de ha stresszeltem, mindig ott volt a visszaesés esélye.

– Menjünk tovább! A törülközők a szekrényben vannak a folyosó túloldalán, ha kellenének. Holnap reggel korán indulok, hogy elintézzek pár dolgot, úgyhogy ne várj meg!

Vincent felvonta a szemöldökét.

– Mi dolgod van neked olyan korán egy hétköznap?

A körmeim félúton jártak a számhoz, mire észbe kaptam.

– Ez meg az.

Nem említettem, hogy még nem kaptam állásajánlatot a Blackcastle-től, úgyhogy más lehetőségeket is keresek, mire december végén véget ér a gyakornokság. Ha a klub meg akart volna tartani, mostanra mondtak volna valamit.

Hogy őszinte legyek, nem voltam benne biztos, hogy teljes állásban a Blackcastle-nek akarok-e dolgozni. Mindenképpen a sporttáplálkozás területén akartam maradni, de bármennyire is szerettem a csapatot, azt nem, hogy én voltam az egyetlen nő. Azt is biztosra vettem, hogy néhány munkatársam szerint az apám miatt kaptam meg a pozíciót. A ragyogó teljesítményértékeléseim nem számítottak annyit, mint a felismerés, hogy Frank Armstrong lánya vagyok.

– Köze van ahhoz, hogy kihagytad a Holchester elleni meccset? – Vincent követett a szobából a konyhába.

– Nincs. – De van. Egy táplálkozási szakember pozícióra jelentkeztem egy helyi edzőteremben. Nagy hátralépés volt a Premier League-hez képest, de egy állás az állás. Csak ezen a napon tudtak fogadni, úgyhogy beteget jelentettem, és elmentem a rettenetes interjúra.

Hogy rövidre fogjam: a lehetséges főnököm egy disznó volt, aki folyamatosan a mellkasomat bámulta, és nem tudott leállni a szexuális célozgatással, és korán véget vetettem a találkozónknak, amikor aprópöcsű patkánynak neveztem.

Egyébként nem kaptam meg az állást.

Csak Scarlett és Carina ismerték a részleteket. Senkinek sem szóltam a Blackcastle-nél, hogy más munkaadókat nézegetek, amíg a gyakorlat hivatalosan véget nem ér állásajánlat nélkül, mert ez tűnt helyesnek.

– És a két héttel ezelőtti üzenet? – Vincent nekidőlt a pultnak, miközben összeszedtem egy saláta hozzávalóit.

– Milyen üzenet?

– Amit Scarlett és Asher házában kaptál. Úgy néztél ki, mintha valaki szólt volna, hogy elpusztult a kutyád.

Ledermedtem. Vincent volt az utolsó, akitől arra számítottam, hogy kiszúrja a hangulatváltozásomat. Mindig én voltam az élénk és derűs, és olyan erővel ápoltam ezt a képet, hogy a legtöbben észre sem vették, ha visszafogottabb lettem.

Ez volt a szuperképességem. A világ előtt mosolyogj, csöndben borulj ki! A tökéletes pajzs a kéretlen sajnálat ellen.

Gondolhattam volna, hogy Vincent rést talál a pajzson, ahogy minden máson is. Ez volt az ő szuperképessége.

– Bocs, nem akartam kíváncsiskodni – szabadkozott, amikor nem válaszoltam. Már nem mosolygott. – De aznap feldúltnak tűntél, és én… – A torkát köszörülte. – Biztos akarok lenni benne, hogy jól vagy. Mivel most már lakótársak vagyunk, meg minden. Nem hagyhatom, hogy kiborulj, amikor egy lakásban vagyunk.

Egy érzelemlabda telepedett a mellkasomra. Levegőt vettem, hogy eltűnjön, és ragyogó mosolyt villantottam.

– Jaj, az! Az egy hülye üzenet volt egy… régi kollégától. Semmi különös. – A salátával foglalatoskodtam, hogy ne lássa az arcomat.

Nem létezett régi kolléga. Valójában anya megkapta a hangüzenetemet, és megírta nekem a nagy hírt.

Villásreggelizem, úgyhogy nem tudok beszélni, de megint terhes vagyok! Végre lesz egy lányom! Később beszélünk. Puszi.

Végre lesz egy lánya, arra célozva, hogy nincs neki egy másik.

Anya nem azt akarta, hogy láthatatlannak érezzem magam; soha nem az volt a szándéka. De ettől még rosszabb lett. A gondatlan kegyetlenség mindig mélyebbre vágott, mint a szándékos rosszindulat.

– Feldúltságról jut eszembe, nem mondhatjuk el apának, hogy itt laksz. – Megmostam pár koktélparadicsomot, és beledobtam a salátámba. – Tudom, már mondtuk, hogy hallgatunk, de muszáj újra szóba hoznom. Ki fog akadni.

– Bízz bennem! Nem tervezem, hogy bármit elmondok neki. Túlságosan szeretek élni – közölte Vincent szárazon.

– A betolakodó-szituról tud?

– Még nem. – Vincent félrenézett. – Nem vagyok benne biztos, hogy megéri szóba hozni.

– Ahhoz eléggé aggasztott, hogy kiköltözz, amíg a rendőrség a fickó nyomára nem akad. Vagy lány nyomára – pontosítottam.

– Az inkább Scarlett miatt van, mint miattam. – A mosolya visszatért, de nem ért el a szeméig. – De értékelem az aggodalmadat. A hálószoba dekorjával és ezzel itt – kettőnk között gesztikulált –, kezdem azt hinni, hogy kedvelsz.

Felhorkantam.

– Nincs ez. Csak azért kérdezem, hogy tudjam, mit ne mondjak az apám előtt.

Az elutasításom ellenére kicsit motoszkált bennem az aggodalom. A betörés valószínűleg egyszeri alkalom volt, de mi van, ha nem? A rajongók folyton vad dolgokat csinálnak, és elég, ha egyvalakinek elgurul a gyógyszere, hogy beüssön a tragédia.

Bevillant a fejembe egy kép, hogy Vincent elvérzik a padlón, mint Tyler Conley. A halvány érzés szorító csomóvá változott.

Visszafogtam magam Vincent faggatásában. Elég ember foglalkozott ezzel anélkül, hogy én is beálltam volna a sorba, de vidám megjegyzéseim nem azt jelentették, hogy közönyösen álltam a veszélyhez.

Nem voltunk legjobb barátok, de tetszik vagy sem, pótolhatatlan része lett a londoni életemnek. Ha bármi történne vele, a világom nem lenne ugyanaz.

– Ne mondj semmit! – Vincent szája szigorú vonallá vékonyult. – Majd megoldom.

– Rendben. – Haboztam, vívódtam, aztán a hangom ellágyult. – Rendben van, ha félsz. Tudom, hogy „társadalmilag nem elfogadott”, hogy egy pasi gyengeséget mutasson, meg ilyenek, de ha valaki betör a házadba, normális, hogy szorongsz.

A tekintete elkapta az enyémet.

Most semmi bizsergés, csak egy pillanatig elakadt lélegzet, ami aztán elnyúlt, mint egy sóhaj. Meleg, súlyos, sokatmondó.

A beszélgetéseink kilencvenkilenc százaléka játékos szurkálódás és sértés volt. Számunkra ez a dinamika bizonyult a legkényelmesebbnek. De időnként leeresztettük a pajzsunkat, és azok a pillanatok mélyebbnek érződtek, mint bárki mással, mert annyira ritkán fordultak elő.

Onnan tudtam, hogy valódiak.

Vincent torka ugrált, ahogy nyelt. Még egy ezredmásodpercig állta a tekintetemet, aztán a pult felé fordította a figyelmét.

– Jó tudni. – Halvány rekedtség mélyítette el a hangját, de amikor újra megszólalt, nyoma sem volt. – Kösz, hogy itt maradhatok, hacsak azért is, hogy bizonyíts valamit. – Elvigyorodott. – Egyetlen recepciós sem ér fel az eddig kapott személyre szabott szolgáltatással. Öt csillag. Semmi kivetnivaló.

A korábbi pillanatunk egyszerre tört a megkönnyebbülés és… a csalódottság szilánkjaira? Nem, ez nem lehet.

– Szeretek bizonyítani. – Folytattam a vacsorám elkészítését, és egy kis balzsamecetet löttyintettem a salátára. – És csak hogy tisztázzuk, nem vagyok recepciós, sem anya, sem cseléd. A saját feladataidért és kajádért te vagy a felelős, és ha lazsálsz… – rámutattam a villámmal – utcára teszlek. Világos?

Kurtán tisztelgett felém.

– Igen, asszonyom! – felelte. A szeme jókedvűen csillogott. – Ne aggódj! Észre sem fogod venni, hogy itt vagyok.

6. FEJEZET

VINCENT

– SEGÍTSÉG! HALDOKLOM. – Stevens nyögve lerogyott az öltöző padjára. – Esküszöm, az edző mazochista, miért talál ki ilyen feladatokat? Embertelenek.

– Fejezd be a nyafogást! – szólt rá Samson. A nigériai szélső gyengéden vállon lökte Stevenst. – Profi vagy. Viselkedj is úgy!

– Profi szenvedő. – Stevens kiskutyaszemekkel nézett fel rám. – Cséká, csinálj valamit!

Nevetve áthúztam a pólómat a fejemen.

– Bocs, haver, Samsonnak igaza van. Fel kell szívnod magad, vagy nem verjük meg a Milant ezen a hétvégén.

– Rohadt Milan! Ne aggódj, megverjük őket. – Stevens megemelte a hangját. – Ugye, fiúk?