A sorozat korábban megjelent kötetei:

Sóvárgás
Vonzódás

Előkészületben:

Hadakozás

Az apámnak, aki táplálta a képzelőerőmet,
és elhitette velem, hogy bármit képes vagyok megtenni.
Az anyámnak, aki mindenen keresztül
támogatott és szeretett.

A szerző megjegyzése:
Ebben a könyvben olvashattok pánikrohamokról, halálról és erőszakról, érzelmi kínzásról és bebörtönzésről, valamint szerepel benne némi szexuális tartalom is. Remélem, hogy a megfelelő érzékenységgel kezeltem ezeket a részeket, de kérem, legyetek tudatában, hogy ezek ennek ellenére felzaklathatnak benneteket.

0.

Élet a halál után

Ennek nem így kellett volna történnie.

Semminek nem így kellett volna történnie. Na persze mi volt az, ami terv szerint alakult az életemben? Attól a pillanattól kezdve, hogy betettem a lábam a Katmere Akadémiára, minden irányítás kicsúszott a kezemből. Miért lenne éppen ez a nap vagy ez a pillanat más?

Felhúzom a harisnyámat, megigazítom a szoknyámat, azután belebújok a kedvenc, fekete csizmámba, és kiveszem a fekete egyenruha blézerét a szekrényből.

A kezem egy kicsit reszket – őszintén szólva az egész testem reszket –, miközben beledugom a karomat az ujjába. De úgy gondolom, ez érthető. Tizenkét hónap alatt ez a harmadik temetés, amin részt veszek. És nem lett könnyebb. Semmi sem lett könnyebb.

Öt nap telt el azóta, hogy én győztem a kihíváson.

Öt nap, amióta Cole elszakította az összekapcsolódás fonalát Jaxon és közöttem, amivel majdnem elpusztított mindkettőnket.

Öt nap, amióta majdnem meghaltam… és öt nap, amióta Xavier valóban meghalt.

Összeszorul a gyomrom, és egy pillanatra felkavarodik, attól félek, hogy hányni fogok.

Veszek néhány mély lélegzetet – az orromon be, a számon ki –, hogy elűzzem a hányingert és az egyre növekvő pánikot. Eltelik néhány perc, de végül mindkét érzés visszahúzódik annyira, hogy már nem úgy érzem, mintha egy kamion parkolna a mellkasomon.

Apró győzelem, de most ennek is örülök.

Veszek még egy mély levegőt, miközben begombolom a blézerem rézgombjait, azután belenézek a tükörbe, hogy elfogadhatóan festek-e ki. Igen… feltéve, ha elég lazán értelmezzük az „elfogadható” fogalmát.

Barna szemem fénytelen, a bőröm sápadt. Nevetséges fürtjeim itt-ott kiszabadultak a kontyból, amelybe nagy küzdelem árán összefogtam őket. Na persze a gyász soha nem állt jól nekem.

De legalább már kezdenek elhalványulni rajtam a Ludares-kihívásban szerzett zúzódások. Az eredeti lilásfeketéről már sárga és halványlila árnyalatra fakultak, ami annak a jele, hogy hamarosan teljesen el fognak tűnni. És egy kicsit segít a tudat, hogy Cole végül kipontozódott a nagybátyámnál, és kicsapták az iskolából. Egy részem azt kívánja, bárcsak találkozna egy még nagyobb zsarnokkal a texasi paranormális javítóintézetben, ahová küldték… hogy legalább egyszer tapasztalja meg, milyen érzés.

Kinyílik a fürdőszobaajtó, és az unokatestvérem, Macy lép a szobába köntösben, a fején törölközővel. Szeretném siettetni – csak húsz percünk van, hogy odaérjünk a díszteremben tartott megemlékezésre –, de nem tehetem, hiszen látszik rajta, hogy minden egyes levegővétel kínszenvedést jelent számára.

Túlságosan jól ismerem ezt az érzést.

Így inkább arra várok, hogy ő mondjon valamit, bármit, de egyetlen hangot sem ad ki, miközben az ágyához megy, amin az ünnepi egyenruha hever, amit kikészítettem neki. Fáj ilyennek látnom, az ő sérülései legalább annyira fájdalmasak, mint az enyémek, annak ellenére, hogy az övéi belül vannak.

A Katmere Akadémián töltött első napomtól kezdve Macy egy igazi sugárzó, megkerülhetetlen jelenség volt. Ő volt a világosság Jaxon sötétsége mellett, a lelkesedés Hudson szarkazmusa mellett és a vidámság az én bánatom mellett. Most azonban… most úgy tűnik, mintha minden ragyogás eltűnt volna az életéből. És az enyémből is.

– Szükséged van segítségre? – kérdezem végül, amikor továbbra is csak áll, és úgy bámulja az egyenruhát, mintha még sosem látta volna.

Felém fordítja kék szemét, a tekintete üres és üldözött.

– Nem tudom, miért vagyok annyira… – Megbicsaklik a hangja, majd megköszörüli a torkát, mintha megpróbálná elhessegetni ezt a rekedtséget… valamint a fájdalmat, ami okozza. – Alig ismertem…

Ezúttal elhallgat, mert a hangja végleg elcsuklik. Ökölbe szorítja a kezét, a szeme könnyben úszik.

– Ne! – mondom neki, majd odalépek hozzá és megölelem, mert tudom, milyen érzés magunkat ostorozni valamiért, amin nem tudunk változtatni. Milyen érzés életben maradni, amikor egy szerettünk meghalt. – Ne becsüld le az érzéseidet iránta csak azért, mert nem régóta ismerted! Az a fontos, hogyan ismersz egy embert, nem az, hogy mióta.

Egy kicsit megborzong, hogy elfojtsa a zokogást, ezért még szorosabban ölelem magamhoz, próbálom egy kicsit átvenni a fájdalmát és a szomorúságát. Megpróbálom azt tenni vele, amit ő tett velem, amikor először jöttem ebbe az iskolába.

Ő legalább ilyen erősen szorít magához, és hosszú, gyötrelmes másodperceken keresztül folyik le a könny az arcán.

– Hiányzik – préseli ki végül nagy nehezen a szavakat. – Annyira hiányzik!

– Tudom – nyugtatom meg, és közben lassú, körkörös mozdulatokkal simogatom a hátát. – Tudom.

Erre kitör belőle a zokogás, és egy örökkévalóságnak tűnő percig rázkódik a válla, reszket a teste és zihálva veszi a levegőt. A szívem kettéhasad a mellkasomban – Macy, Xavier és minden miatt, ami ehhez a pillanathoz vezetett. Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne kezdjek én is sírni vele. Ez most Macy pillanata… és az én feladatom, hogy gondoskodjak róla.

Végül elhúzódik. Megtörli könnyes arcát. Halvány mosolyt villant rám, ami a szemében nem tükröződik.

– Mennünk kell – suttogja, majd még egyszer utoljára megtörli az arcát. – Nem akarok elkésni a megemlékezésről.

– Jól van. – Én is rámosolygok, azután távolabb lépek tőle, és elfordulok, hogy egyedül öltözhessen fel.

Amikor néhány perc múlva visszafordulok, akaratlanul is elakad a lélegzetem. Nem azért, mert szépségbűbájt végzett magán, amivel megszárította és befésülte a haját – ahhoz már hozzá vagyok szokva –, hanem azért, mert élénk rózsaszín haja ezúttal koromfekete.

– Nem éreztem helyesnek – motyogja, miközben beletúr a hajába. – Az élénk rózsaszín nem igazán a gyász színe.

Tudom, hogy igaza van, de attól én még gyászolom ragyogó, sziporkázó unokatestvérem utolsó jelképét. Az utóbbi időben mindannyian túl sokat vesztettünk, és nem tudom, mennyi mindent tudunk még elviselni.

– Jól néz ki – mondom neki, mert így van. Ami persze nem meglepő – Macy kopaszon vagy lángoló hajjal is jól nézne ki, ez pedig elég messze áll mindkettőtől. Ettől viszont sokkal sebezhetőbbnek tűnik. Sokkal törékenyebbnek.

– Nem érzem jónak – válaszolja, de belebújik egy divatos, lapos cipőbe, fülbevalókat tesz a fülében lévő számtalan lyukba, azután újabb szépségbűbájt végez magán, hogy eltüntesse feldagadt, vörös szemét.

Kihúzza magát, megfeszíti az állkapcsát, és szomorú, de tiszta tekintettel néz rám.

– Menjünk! – Még a hangja is határozott, acélos, és végül ez az elszántság vesz rá arra, hogy elinduljak az ajtó felé.

Megfogom a telefonomat, hogy küldjek a többieknek egy üzenetet, hogy úton vagyunk, ám amikor kinyitom az ajtót, rájövök, hogy felesleges volt. Mert mindannyian itt állnak a folyosón, és minket várnak. Flint, Eden, Mekhi, Luca. Jaxon… és Hudson. Egyesek leharcoltabbak, mint mások, de mindannyian elég rosszul festenek – ahogy Macy és én is. Összeszorul a szívem, amikor rájuk nézek.

A dolgok most nagyon zavarosak – ó, te jó isten, de még mennyire! – viszont egyvalami nem változott. Ez a hét ember kiállt mellettem, én pedig mellettük… és ez mindig így lesz.

Amikor azonban belenézek Jaxon hideg, sötét szemébe, akaratlanul is rájövök, hogy bár ez az egy dolog nem változott, minden más igen.

És fogalmam sincs, mit kezdjek ezzel.

1.

Sakkozd
ki a párod

Három héttel később…

– Könyörgöm! – Macy leveti magát a szivárványszínű takaróval borított ágyára, és esdeklő pillantással néz rám. Olyan jó megint mosolyogni látni, hogy önkéntelenül is visszamosolygok rá. Ez még nem egy teljes mosoly, de jobb a semminél. – Az ég szerelmére, kérlek, kérlek, kéééééérlek, szabadítsd meg azokat a fiúkat a szenvedésüktől!

– Az nehéz lesz – válaszolom, miközben leteszem a hátizsákomat az íróasztalom mellé, azután lehuppanok a saját ágyamra. – Mivel nem én okoztam a szenvedésüket.

– Ez a világegyetem legnagyobb hazugsága! – Az unokatestvérem felhorkan, aztán csak annyira emeli fel a fejét, hogy lássam, hogy a szemét forgatja. – Százötven százalékban te vagy a felelős azért, hogy Jaxon és Hudson az elmúlt három hétben lógó orral mászkált az iskolában.

– Szerintem nagyon sok oka van annak, miért lógatja az orrát Jaxon és Hudson, csakhogy annak a fele sem az én hibám – vágok vissza… majd azonnal megbánom, amit mondtam.

Nem azért, mert nem igaz, hanem azért, mert most végig kell néznem, ahogy Macy arcából lassan kifut az a kevés vér is. Annyira másképp néz ki most, mint novemberben, hogy szinte nem is tűnik ugyanannak az embernek. Vad hajszíne még mindig nem tért vissza, és bár nagyon jól megy az arcszínéhez a hollófekete haj is, amilyenre Xavier temetésére festette, a lénye többi részéhez egyáltalán nem illik. Kivéve talán a szomorúságához… mert ahhoz tökéletes.

Már éppen bocsánatot akarok kérni, ő azonban hasra fordul, hogy rám nézzen, és folytatja:

– Pontosan tudom, hogy néz ki egy vámpír, amikor maga alatt van, neked pedig kettő is a lelkeden szárad. És csak közlöm, hogy a halálos és a szánalmas veszélyes kombináció, ha esetleg még nem jöttél volna rá magadtól.

– Ó, nagyon is rájöttem. – Ezzel a kombinációval kell megbirkóznom hetek óta, emiatt érzem úgy, mintha bomba akarna robbanni bennem, valahányszor levegőt veszek, és emiatt tűnik úgy, mintha orosz rulettet játszanék mindenki boldogságával.

És mivel az univerzum nyilvánvalóan továbbra is szeretne kicseszni velem… Macy tévedett, amikor régebben azt mondta, hogy Hudson leérettségizett, mielőtt Jaxon megölte. Kiderült, hogy nem így történt. Már nem sok hiányzott neki hozzá, de a vizsgát nem tette le. Talán nem szerzett elég kreditet, mivel magántanárai voltak, nem pedig a Katmere-en tanult négy éven keresztül. Macy több évvel alatta járt, ezért megvonta a vállát, mondván, honnan kellett volna tudnia? A halála után senki sem ejtette ki a nevét. Bárhogy is van, ez azt jelenti, hogy bármerre nézek, ott van. Ahogy Jaxon is. Mindketten részei a baráti körünknek, ugyanakkor mégsem. Látszólag mindketten közömbösen néznek rám, valójában viszont nagyon sok érzelem bújik meg a pillantásuk mögött. Arra várnak, hogy tegyek vagy mondjak… valamit.

– Még mindig nem tudom, hogyan lettem Hudson párja – közlöm fásultan. – Azt hittem, az embernek akarnia kell, hogy összekapcsolódjon valakivel, vagy legalábbis „nyitottnak” kell lennie rá, hogy ez egyáltalán megtörténhessen.

Macy rám vigyorog.

– Egyértelműen érzel valamit iránta.

Fáradtan felsóhajtok.

– Hálát. Hálás vagyok neki. És biztosra veszem, hogy ez igazán szörnyű ok arra, hogy két ember kavarjon.

– Ahhhhaaaaa… – Macy szeme szikrázik a vidámságtól. – Ezek szerint már gondoltál arra, hogy „kavarj” Hudsonnal, ugye?

Hozzávágok egy díszpárnát, ő azonban könnyedén elhajol előle, és csak nevet.

– Nos, én csak annyit tudok, hogy az iskolában a legtöbben ölni is képesek lennének érte, hogy egyáltalán egy párjuk legyen. Nagyon igazságtalan, hogy neked már kettő is volt, amióta idejöttél.

Macy csak ugrat, próbálja oldani a hangulatot, de nem segít.

Hudson gyakran ül oda hozzánk, amikor eszünk vagy közös óráink vannak. A Rend és Flint árgus szemekkel figyelik, neki azonban csupán egy évődő félmosolyba és egy francia vaníliás lattéba került levenni az unokatestvéremet a lábáról.

Ami azt illeti, Macy egyike azon néhány embernek, akik Jaxont vádolják amiatt, hogy elszakították közöttünk az összekapcsolódás fonalát. Már a tudomásomra hozta, hogy határozottan Hudson pártján áll. Elgondolkodom rajta, vajon ez azért van-e így, mert szerinte tényleg Hudson a legjobb választás számomra… vagy csak azért, mert ő nem Jaxon, az a fiú, aki ragaszkodott hozzá, hogy összecsapjunk a Megölhetetlen Vadállattal, aminek következtében Xavier meghalt.

Bármi is az igazság, egy dologban igaza van: előbb-utóbb muszáj lesz szembenéznem a helyzettel.

Az utóbbi időben azonban mindent elkövettem, hogy tudomást se vegyek róla… legalábbis addig, amíg ki nem dolgozok valami tervet. Xavier temetése óta szinte folyamatosan azon gondolkodom, hogy mit tegyek, hogyan hozzam helyre a dolgokat – Jaxon és köztem, Jaxon és Hudson között, valamint Hudson és köztem –, de még nem jöttem rá. A föld futóhomokká változott alattam, és a szárnyam nem akkora segítség, mint gondoltam… Úgy értem, időnként le kell szállnom, de valahányszor megteszem, elsüllyedek a homokban.

Macy valószínűleg megérzi a belső vívódásomat, mert felül az ágyán, és ugyanolyan gyorsan tűnik el a szeméből a vidámság, mint az enyémből.

– Tudom, hogy a dolgok most rázósak – folytatja –, csak ugratlak a fiúk miatt. Te mindent elkövetsz, amit csak tudsz.

– És mi van, ha nem tudom, mit tegyek? – A szavak úgy buknak ki belőlem, mint egy nyomás alatt lévő csőből, amelyen Macy ütötte az első lyukat. – Még azt sem tudtam igazán feldolgozni, hogy kőszörny vagyok, most pedig meg kell barátkoznom a gondolattal, hogy tagja vagyok a Kegyetlenség és Kétségbeesés Körének, és érettségi után azonnal megkoronáznak.

– A Kegyetlenség és Kétségbeesés Körének? – ismétli döbbent nevetéssel.

– Biztosra veszem, hogy az ünnepség után toronyba zárnak vagy lefejeznek, vagy valami hasonlóan végzetes dolog történik velem. – Viccként mondom, de nem viccelek. Egy csöppnyi optimizmus sincs bennem azzal kapcsolatban, hogy a Jaxon és Hudson szülei által vezetett paranormális tanács tagja vagyok… sőt, semmi ezzel kapcsolatos dologgal, köztük a politikával, a túléléssel és azzal kapcsolatban sem, hogy ebben a szép új világban, amibe belecsöppentem, Hudson párja lettem, ahelyett hogy annak a fiúnak a párja lennék, akivel egyébként járok.

– Még mindig Jaxont szeretem. Nem tudom megváltoztatni az érzéseimet – nyögök fel. – De azt sem tudom elviselni, hogy fájdalmat okozok Hudsonnak… sem azt a kifejezést a szemében, amikor együtt ülünk az ebédlőasztalnál, és nézi, hogy a testvérével vagyok.

Ez az egész helyzet egy rémálom, amit csak súlyosbít az a tény, hogy alig alszom, mióta majdnem meghaltam. De hogy is tudnék pihenni, hiszen valahányszor behunyom a szemem, Cyrus fogait érzem, ahogy a nyakamba mélyednek, azután szétterjed bennem az örök harapás fájdalma. Vagy eszembe jut, amikor Hudson egy sekély sírba fektetett, és élve eltemetett. (Még mindig nem állok készen arra, hogy rákérdezzek, honnan tudta, hogy ezt kell tennie.) Vagy ami még rosszabb – és igen, ez tényleg rosszabb –, magam előtt látom Jaxon arcát, amikor Hudson kijelentette, hogy én vagyok a párja.

Olyan pusztítóak ezek az emlékek, hogy legszívesebben elmenekülnék innen, és elrejtőznék valahol.

– Hé, minden rendben lesz – vigasztal Macy tétován, aggodalmas arckifejezéssel.

– A „rendben” enyhe túlzás. – A hátamra gördülök és a mennyezetet bámulom, de alig látok belőle valamit. Ehelyett csakis az ő szemük lebeg előttem.

Az egyik sötét, a másik világos.

És mindkettő szenved.

Mindketten várnak valamit, amit nem tudom, hogyan adhatnék meg nekik; egy választ, amit nem tudom, hogyan találjak meg.

Csak azt tudom, mit érzek. Szeretem Jaxont.

Hudsont pedig… nos, ez bonyolultabb. Nem vagyok szerelmes belé, de félek, hogy nem ezt akarná hallani tőlem. Az igaz, hogy a pulzusom felgyorsul, amikor a közelemben van, de ha objektíven nézem a dolgot, ez a srác észvesztően jóképű. Bármelyik épeszű ember vonzódna hozzá. Ráadásul ott van még az összekapcsolódás fonala is közöttünk, ami miatt olyasmiket érzek, amelyek nem is léteznek. Legalábbis nem akarom, hogy létezzenek.

Mindazok után, amit Hudson értem tett, miután rájöttem, hogy milyen köteléket alakítottunk ki azokban a hetekben, amikor csapdába esve a fejemben élt, nem akarok csalódást okozni neki azzal, hogy azt mondom, nem érzek iránta többet barátságnál.

Ismét felnyögök. Már megint azt feltételezem, hogy Hudson a párom akar lenni. Azt sem tudom, akarja-e egyáltalán az összekapcsolódást velem. Talán ő is ugyanúgy haragszik az univerzumra, mint én, hogy ilyen kényelmetlen helyzetbe hozott minket. Macy hosszan kifújja a levegőt, azután lemászik az ágyáról, és leül az enyém végébe.

– Nagyon sajnálom! Nem akartalak sürgetni.

– Nem a sürgetés zaklatott fel. Hanem… – Nem folytatom, mert nem tudom, hogyan öntsem szavakba a bennem kavargó zűrzavart.

– Minden? – fejezi be Macy helyettem, én pedig bólintok, mert igen, minden pokolian bonyolult.

Hosszú és kényelmetlen csend ereszkedik közénk. Várom, hogy Macy feladja, hogy visszatérjen a saját ágyára és megfeledkezzünk erről a kínos beszélgetésről, de nem mozdul. Ehelyett nekidől a falnak, és olyan nyugodt türelemmel néz rám, ami egyáltalán nem jellemző rá.

Nem tudom, miért fokozódik bennem a feszültség. Talán a csend az oka, vagy az, ahogy rám néz, vagy az, hogy egész nap szerettem volna kiönteni a szívemet, de végül kimondom azt, amit próbálok eltitkolni mindenki elől, még magam elől is:

– Attól tartok, hogy egyáltalán nem vagyok elég erős ehhez.

Nem is tudom, milyen reakciót vártam Macytől erre a vallomásra – a másodperc tört része alatt elképzelek mindent, a végtelen együttérzéstől kezdve odáig, hogy azt mondja nekem, állj bele, kiscsillag, de olyan kemény éllel a hangjában, aminek semmi köze hozzám, ahhoz viszont annál inkább, hogy a dolgok számára is pocsékul alakultak mostanában.

Végül azt teszi, amire egyáltalán nem számítottam. Az egyetlen dolgot, ami meg sem fordult a fejemben: hangosan felnevet.

– Hát, nem mondod! Akkor aggódnék, ha úgy gondolnád, hogy képes vagy mindezzel egyedül is megbirkózni.

– Tényleg? – kérdezem megütközve. És talán egy kicsit meg is sértődöm… tényleg azt hiszi, hogy ennyire inkompetens vagyok? Csak azért, mert én úgy gondolom magamról, hogy szét vagyok esve, még nem jelenti azt, hogy szeretném, ha ezt mindenki más is tudná rólam. – Miért?

– Mert nem vagy egyedül, és nem kell egyedül megbirkóznod mindennel. Ezért vagyok én itt. Ezért vagyunk itt mindannyian… különösen a fiúid.

Összehúzom a szemem a többes számra – és hogy mennyire kihangsúlyozza.

– A fiúm – javítom ki, és erősen megnyomom az utolsó m betűt. – Egy, nem kettő. – Felemelem a mutatóujjam is, csak hogy biztosan megértse. – Egy fiúm.

– Aha, persze. Egy. Értem én. – Ravasz pillantást vet rám. – Szóval, csak hogy tisztázzuk: most pontosan melyik vámpírról is beszélünk?

2.

Elvesztettem
a fonalat

– Utálatos vagy! – cukkolom. – De lennél szíves arra koncentrálni, ami igazán fontos? Az érettségire?

Azok után, hogy elvesztettem a szüleimet, iskolát váltottam, kihagytam négy hónapot, miközben vízköpőt játszottam, nagyon lemaradtam a tanulással, pedig végzős vagyok. Ez azt jelenti, hogy ha nem végzem el az extra feladatokat, amiket kaptam, és nem megyek át minden vizsgán, akkor jövőre is végzős leszek. Ez pedig elfogadhatatlan, bármennyire szeretné is Macy, hogy még egy évig itt maradjak. Úgy értem, ha Hudson képes volt bepótolni a lemaradását azok után, hogy meghalt – az ég szerelmére! –, akkor nekem is menni fog.

– Tudod, ugye, hogy éppen emiatt dugom homokba a fejem? – ismerem be végül. – Mert képtelen vagyok elvégezni ezt a nevetségesen sok feladatot, amivel bepótolhatom a lemaradást, és mellette még ki is találni, hogy mit kezdjek Cyrusszal vagy a Körrel, vagy…

– A pároddal? – Macy szomorúan mosolyog, és felemeli a kezét, mielőtt tiltakozhatnék. – Ne haragudj, nem tudtam megállni. De igazad van, bármennyire is szeretném, hogy ne így legyen, úgy tűnik, tényleg le akarsz idén érettségizni. – Odamegy az íróasztalához, és felveszi róla a laptopot. – Szóval, mivel én vagyok az önjelölt legjobb barátnőd, rám hárul a feladat, hogy gondoskodjak róla, hogy ez meg is valósuljon. Dr. Veracruz órájára egy előadást kell készítened mágikus történelemből, ugye? Hallottam, hogy a többi végzős erről beszél.

– Igen – bólintok. – Mindenkinek választania kell egy témát, ami az év során szóba került, azután megírni és előadni egy tízoldalas esszét a téma olyan aspektusáról, amit az órákon időhiány miatt nem tudtunk megbeszélni.

A tanárnő szerint ez arra jó, hogy mindannyian sokkal átfogóbb képet kapjunk a történelem különböző időszakairól, de szerintem csak kínozni akar minket.

Macy visszamegy az ágyára, és elkezd gépelni valamit.

– Már tudom is, hogy milyen témát válassz!

– Ó, tényleg? – kérdezem, majd az oldalamra fordulok, és felülök.

– Igen – feleli. – Az órán beszélgettetek az összekapcsolódás fonaláról, ugye? Éppen emiatt szeretném annyira felvenni ezt a tárgyat. Na szóval, te élő példája vagy annak, ami nem hangzott el az órákon.

Megrázom a fejem.

– Sajnos nem voltam ott azon az előadáson, de Flint elmondta, hogy lehetséges egy életben egynél több párral is összekapcsolódni. Nem én vagyok az egyetlen, akinek nem csak egy párja volt.

Macy abbahagyja a gépelést, és felvont szemöldökkel néz rám.

– Ez igaz, de te vagy az egyetlen, akinél elszakították az összekapcsolódás fonalát, nem pedig a halál vetett véget neki.

– Ez még soha senkivel nem történt meg? – ismétlem, miközben felgyorsul a pulzusom. – Tényleg? – Ezt nehéz elhinni. Ha ez igaz, az szörnyű hír. Mert ha ilyesmi még sosem fordult elő senkivel, akkor hogy fogjuk megjavítani? Mit fogunk tenni? És miért, miért, miért velem és Jaxonnal történt mindez?

– Senkivel – válaszolja Macy. – Az összekapcsolódás fonalai sohasem szakadnak el, Grace. Nem és kész. Nem tudnak. Ez egyfajta természeti törvény. – Elhallgat, majd lenéz a billentyűzeten nyugvó kezére. – Csakhogy a tiétek valahogy mégis elszakadt.

Mintha örülnék neki, hogy erre emlékeztet.

Mintha nem lettem volna ott.

Mintha nem éreztem volna azt a hatalmas erejű szakadást, ami kettéhasított és majdnem elpusztított engem… és Jaxont.

– Soha? – Biztosan rosszul hallottam. Csak nem én vagyok az egyetlen!

– So-ha – erősködik Macy, szándékosan kihangsúlyoz minden egyes szótagot, miközben úgy néz rám, mintha három fejem lenne. – Nem csak körülbelül soha, Grace. Nem szinte soha. Soha soha. A fajunk történetében még soha egyszer sem típusú soha. Az összekapcsolódás fonala nem tud elszakadni, amíg a pár két tagja életben van. Soha. – A hatás kedvéért még a fejét is megrázza. – Vagyis soha, de soha az életben. So…

– Jól van, jól van, értem! – Megadóan rázom a fejem. – Az összekapcsolódás fonala sohasem szakad el. Csakhogy a Jaxon és köztem lévő mégis megtette, és egyikünk sem halott, szóval…

– Ez az – helyesel a homlokát ráncolva. – Ez totál ismeretlen terep. Nem csoda, hogy megzakkantál. Zakkant vagy.

– Hűha, kösz szépen! – Úgy teszek, mintha kihúznék a szívemből egy tőrt.

Macy azonban csak fintorog.

– Tudod, hogy értem.

– Igen – értek egyet vele. – De van ebben a dologban valami, amit egyszerűen nem tudok megfejteni. Már napok óta gondolkodom rajta, ezért vagyok olyan szkeptikus ebben az egész ilyen még sohasem történt dologban. Én…

– Soha – vág a szavamba, és még a kezével is legyint a nyomaték kedvéért. – Szó szerint soha nem történt még ilyen!

Felemelem a kezem, hogy leállítsam, mert tényleg próbálok valamit az értésére adni.

– De ha ez igaz, és az összekapcsolódás fonala tényleg sohasem szakad el, akkor miért volt varázsige arra, hogy az enyémet elszakítsák? És mégis honnan ismerte a Vérontó?

3.

Lazulj el
és boszingózz

– Hé, nem tudod, mi lesz a vacsora ma este? – kérdezem Macytől, miközben a sárkányos lámpákkal megvilágított folyosón sétálunk a menza felé. Az elmúlt három órában az összekapcsolódás fonalát kutattuk, ezért nagyon megéheztünk… sajnos egyáltalán nem találtunk semmit arról, hogy bárkinek is elszakadt volna, vagy bárki említést tett volna az erre vonatkozó varázsigéről. – Elfelejtettem megnézni.

– Bármi lesz is, biztos, hogy pocsék. – Macy arcán undor jelenik meg, majd felsóhajt. – Ma van a rossz szerda.

– Rossz szerda? – Alighanem tudnom kellene, hogy miről beszél, tekintve, hogy az elmúlt három héten szinte mindig a menzán ettem, de többnyire máshol jártak a gondolataim. Én már annak is örülök, ha eszembe jut, hogy az egyenruhámat kell felvennem, nem tudok még azzal is foglalkozni, mi lesz a menzán… nos, kivéve a gofri csütörtököt. Az kitörölhetetlenül beleégett az agyamba.

Macy oldalról rám pillant, miközben lemegyünk a lépcsőn.

– Maradjunk annyiban, hogy a joghurtfagyit javaslom… és talán egy zsemlét, ha elég bátornak érzed magad.

– Joghurtfagyi? Komolyan? Csak nem lehet olyan rossz. A konyhán dolgozó boszorkányok nagyon ügyesek. – Vajon mit szolgálhattak fel, amitől ennyire megundorodott az unokatestvérem? Gyíkfarkat és kígyóvért?

– A boszorkányok tényleg nagyon ügyesek – helyesel. – De minden hónap egyik szerdáján kimenőt kapnak a boszingó-estre. És a mai épp ilyen.

– Boszingóest? – ismétlem meg, de egyáltalán nem értem. Gondolatban mindenféle kép jelenik meg előttem, ahogy a boszorkányok hatalmas hollószárnyakon repkednek a kastély tornya körül. De hogyhogy én lemaradtam erről?

Macy döbbent arcot vág, hogy még sosem hallottam erről a szokásról.

– Ez a bingó boszorkányverziója. Alig várom, hogy elég idős legyek, és én is játszhassak!

– Elég idős, hogy játszhass? – Miféle bingó játék lehet az, amit csak felnőttek játszhatnak?

– Igen! – Macy arca felragyog. – Olyan, mint a bingó, de valahányszor a kártyádon szereplő számot mondják, innod kell valamilyen főzetet, amit aznap este szolgálnak fel. Egyes italoktól úgy táncolnak, mint a csirkék, másoktól kifordulnak a ruháik. A múlt hónapban még egy olyan is volt, amitől úgy járkáltak és ordítottak a teremben, mint egy T-Rex.

Felnevet.

– Maradjunk annyiban, hogy ha végre bingód lesz és nyersz, nagyon is kiérdemelted. A konyhás boszorkányok már függők ettől a játéktól, habár mindig Marjorie nyer, mivel ő egy igazi drámakirálynő. Ezután a játék mindig elfajul, mert Serafina és Felicity megvádolják őt azzal, hogy megbűvölte a golyókat…

– Egészen pontosan kinek a golyóit bűvölitek meg? – kérdezi Flint, amikor felbukkan mögöttünk mind a száznyolcvan-akárhány centijével. Szokás szerint hatalmas mosoly ül jóképű arcán, borostyánszínű szemében huncutság tükröződik. – Csak azért kérdezem, mert biztosra veszem, hogy ellenkezik a szabályokkal.

– Ne kezdd már te is! – sóhajt fel Macy vigyorogva, majd megrázza a fejét. – A boszingóról beszéltem, és arról, hogy a konyhás boszorkányok mennyire komolyan veszik…

– Boszingó? – Megtorpan a lépcső alján, könnyed mosolya eltűnik, helyette rémület ül ki az arcára. – Mondd, hogy a mai nem boszingóest!

Macy felsóhajt.

– Bárcsak megtehetném!

– Tudod, mit? Már nem is vagyok olyan éhes. – Flint megfordul, hogy elmenjen. – Azt hiszem, én inkább…

– Azt már nem! Nem menekülsz ilyen könnyen! – Macy belekarol, és elkezdi magával húzni. – Ha nekünk szenvednünk kell, akkor te is fogsz!

Flint morog, Macy azonban hajthatatlanul húzza tovább magával, bár egyetért vele.

Egész úton nyavalyognak, ezért végül megszólalok:

– Semmi sem lehet ennyire rossz. A francba, én túléltem az iskolai menzákat, ahol a joghurtfagyi még a legjobb napon sem szerepelt a lehetőségek között.

– Ó, de még mennyire, hogy rossz! – fakad ki Macy.

– Ami azt illeti, még annál is rosszabb! – figyelmeztet Flint.

– Hogyhogy? Hogy lehet még annál is rosszabb? Miért, ki főz?

Mindkettőjük arcáról rémület sugárzik, amikor egyszerre rávágják:

– A vámpírok.

4.

Szerda,
véres szerda

– A vámpírok? – Nem hazudok, hátrahőkölök egy kicsit, amikor arra gondolok, hogy mit szokott enni Jaxon… és Hudson.

– Pontosan – feleli Flint undorodva. – Soha nem fogom megérteni, miért a vámpírokat tette a konyhába Foster a boszorkányok kimenőjén.

– Miért, kit kellett volna odatenni? – kérdezi Mekhi, amikor utolér minket. – A sárkányokat? A pirított pillecukor nem kifejezetten tápláló.

– A pillecukor legalább étel – mondja neki Flint, és széles mozdulattal kinyitja a menza egyik ajtaját, majd int, hogy menjek előre.

– A hagymás vér is étel! – vág vissza neki Mekhi. – Vagy legalábbis így hallottam.

– Hagymás vér? – A gyomrom gyanúsan felkavarodik. Fogalmam sincs, hogy mi az, de félelmetesen hangzik.

Flint önelégülten néz Mekhire.

– Na, most hogy hangzik a sárkányok által pirított pillecukor, Grace?

– Mint egy vacsora, ha hozzátehetek egy csomag töltött kekszet is. – Körülnézek a menzán, hátha még mindig ott vannak a reggelire és ebédre kitett különböző kis falatkák. De a többi nap vacsorájához hasonlóan azoknak már nyoma sincs.

– Esküszöm, hogy nem lesz olyan vészes – mondja Mekhi, és a sor felé terel minket.

– Hogyhogy még sosem hallottam a boszingóestről, amióta itt vagyok a Katmere-en? – kérdezem hangosan, miközben gondolatban sorra veszem az összes ételt, amit vérrel készítenek… bár őszintén szólva nem sokat tudok. Az agyam másik része buzgón kémlel körbe a menzán, megpróbálja megtalálni Jaxont… vagy Hudsont.

Nem tudom, hogy nyugtalankodjak-e vagy megkönnyebbüljek, amikor egyiküket sem látom.

– Azért, mert egyhuzamban sosem voltál itt ennyi ideig – válaszolja Macy. – És azt hiszem, a legutóbbi alkalommal Jaxon tacót vitt neked vacsorára a könyvtárba.

Döbbenten gondolok arra, hogy az a könyvtárban töltött este csupán egy hónappal ezelőtt volt. Olyan sok minden megváltozott azóta, hogy néha úgy érzem, mintha több hónapja történt volna. Vagy talán évekkel ezelőtt.

– Bárcsak most is tacót ennénk a könyvtárban! – morogja Flint, majd megfog néhány tálcát, és átnyújtja Macynek és nekem.

Macy nagy sóhajjal elveszi tőle.

– Igen, az jó lenne.

– Ne is törődj velük! – biztat Mekhi. – Nem olyan vészes.

– Te nem eszel, úgyhogy nincs szavazati jogod – közli vele Flint.

Mekhi erre csak nevet.

– Jogos. Hozok magamnak egy italt, aztán keresek magunknak egy asztalt. – Rákacsint Macyre, azután odamegy a hátsó falnál álló nagy, narancssárga tartályhoz.

A sor rövidebb, mint máskor – vajon miért? –, és gyorsan halad, ezért csak pár perc telik el, mire én is ott állok Katmere elegáns büféasztalai előtt. Azok általában roskadoznak az ennivaló alatt, most viszont meglehetősen gyér a választék. És egyik sem igazán ínycsiklandó számomra.

Még a salátabár sincs kitéve, a helyén egy hatalmas üst leves áll, amelyben zöldségek úszkálnak meg sötétbarna kockák, amiket nem ismerek fel.

– Az micsoda abban a levesben? – súgom Macynek, miközben elmegyünk néhány felnőtt vámpír előtt… köztük van Marise is. Rám mosolyog, és integet.

Visszaintegetek, de továbbmegyek a sorban, Macy pedig odasúgja:

– Alvadt vér.

Elmegyünk a véres hurka előtt, ezt nem is kell megkérdeznem – elég angol főzőműsort láttam ahhoz, hogy tudjam, miért van ilyen sötét színe ennek a kolbásznak. És valljuk be, nagyon sok ember szereti is. Nem is tudom… ez az egész vámpírvacsora nagyon furcsának tűnik. Például honnan tudhatnánk, hogy állati vért használtak, nem pedig emberi vért, mivel az itteni vámpírtanárok egy része túlzottan régimódi?

Már a gondolattól is felkavarodik a gyomrom. Előttünk azonban egy hatalmas rakás palacsinta áll, én pedig még soha életemben nem örültem ennyire, hogy reggelit ehetek vacsorára. Azonban gyanúsan sötétvöröses, lilás színűek.

– Mondd, hogy nem tettek vért a palacsintába! – nyögök fel.

– De bizony, az tutira vér benne – feleli Macy.

– Ez egy svéd recept – magyarázza Flint. – Blodplättar. Igazából egész jó. – Odanyúl, és többet is rátesz a tányérjára.

A vámpírok árgus szemmel figyelik a sort, ezért én is veszek néhány palacsintát. Nyilvánvalóan sokat dolgoztak ezzel a menüvel, és a legkevésbé sem szeretnék megbántani senkit. Különben is, a joghurtfagyi-állomás épp útba esik az asztalunk felé…

Leöntöm a palacsintákat sziruppal, azután egy tálba teszek vanília- és csokoládéízű joghurtfagyit, megszórom mindennel, amit csak elbír, végül a zsúfolt ebédlőben követem Flintet és Macyt a Mekhi által kiválasztott asztalhoz. Eden és Gwen már ott vannak. Akaratlanul is vigyorgok, amikor meglátom Eden legújabb, lila kapucnis pulcsijának feliratát: Imagine Dragons.

Látja, hogy mosolygok, ezért rám kacsint, majd kinyújtja a kezét, és lekapja a cseresznyét Macy joghurtfagylaltjának tetejéről.

Macy csak nevet.

– Tudtam, hogy ezt fogod csinálni. – Felvesz a tálcájáról egy másik cseresznyét. – Ezért hoztam kettőt.

Eden azonban villámgyorsan azt is lekapja.

– Mostanra már megtanulhattad volna, hogy sose bízz egy sárkányban, ha kincs van nálad.

– Hé! – Macy lebiggyeszti az ajkát, mi többiek pedig csak nevetünk. Miután leülünk, a tányéromból átkanalazok fél tucat cseresznyét az övébe. Ha valamit megtanultam a Katmere-en, akkor az az, hogy mindig mindenre legyek felkészülve.

– Te vagy a VILÁG LEGJOBB unokatestvére. – Macy arca ragyog, és most jövök rá, hogy ez az első igazi mosolya Xavier halála óta. Ettől egy kicsit könnyebb lesz a szívem, és arra gondolok, hogy bár messze van még attól, hogy boldog legyen, de talán elindult az úton, és nemsokára legalább már valamennyire jól lesz.

A többiek beszélgetni kezdenek a végzősök feladatairól és vizsgáiról, valamint pletykákat mondanak olyan osztálytársakról, akiket nem ismerek, ezért inkább nekilátok a joghurtfagyinak. Próbálok odafigyelni rájuk, de nehéz, mert közben folyton Jaxont és Hudsont keresem a tekintetemmel. Ami nevetséges, tudom. Fél órával ezelőtt a szobánkban azt mondtam, hogy nincs időm velük foglalkozni, most pedig egyfolytában őket keresem.

De nem tudom megállni. Bármennyire zavaros is ez a nap, nem tudom csak úgy kikapcsolni az érzéseimet. Szeretem Jaxont. Hudsonnal pedig barátok vagyunk. Mindkettőjükért aggódom, tudnom kell, hogy jól vannak-e, különösen, mivel még egyikükkel sem volt alkalmam beszélni semmiről, ami történik.

Már félig megettem a joghurtfagyit, amikor hirtelen elcsendesedik az ebédlő, és égnek áll a szőr a tarkómon. Körülnézek és látom, hogy mindenki egy mögöttem álló személyt néz, én pedig pontosan tudom, ki az… meg sem kell fordulnom hozzá.

5.

Patthelyzet

Macy, aki már hátrafordult, hogy megnézze, mi ez a felbolydulás, oldalba bök a könyökével, és Jaxon nevét sziszegi a szája sarkából.

Én bólintok, hogy jelezzem, hallottam, mégsem mozdulok. Visszatartom a lélegzetem, mert borzongás fut végig a gerincemen arra figyelmeztetve, hogy egyre közelebb jön hozzám… és hogy minden figyelme rám összpontosul.

Macy halkan megnyikkan, ebből tudom, hogy Jaxon milyen hangulatban van. Az utóbbi néhány hét során Macy nagyon sokat változott, nyugodtabb lett a közelében – a barátság ilyen hatással van az emberre –, ám ez nem jelenti azt, hogy elfelejtette volna, milyen veszélyes. És úgy tűnik, ezzel mindenki más is így van. Minden körülöttem lévő barátom arcán látszik, ahogy megdermednek, mintha arra várnának, hogy Jaxon mikor fog lecsapni… és szeretnének mindent elkövetni, hogy ne ők legyenek a célpont.

Még Flint is hátradől a székén, megfeledkezik a palacsintájáról, és abbahagyja a fizikavizsgáról folytatott beszélgetést Edennel. Mellettem elnézve a mögöttem lévő személyt bámulja. A tekintetében óvatosság és vakmerőség keveredik. Végül azért fordulok meg, mielőtt még elszabadul a pokol, mert aggódom Flint miatt. Hogy mit érez, és talán, hogy mit fog tenni.

Egy kicsit sem lep meg, hogy Jaxon áll mögöttem, az viszont annál inkább, mennyire közel van hozzám. Néhány héttel ezelőtt, ha csak párt centire állt tőlem, az egész testem életre kelt. Most viszont csak ez a borzongás fut végig a hátamon, ami nem kifejezetten kellemes érzés.

A tegnap esti vacsora után meghívott a toronyba, hogy együtt tanuljunk, de nem mehettem, mert Hudson már hamarabb megkért, hogy vele tanuljak. Engem már a gondolat is frusztrált, hogy micsoda gondot okozok, mivel egyik Vega testvér sem volt képes felnőttként kezelni a helyzetet, pedig tanulhattunk volna mindannyian együtt.

Végül egyedül maradtam a szobámban, de egyetlen dolgot sem sikerült megtanulnom, mert túlságosan lefoglalt az, hogy haragudjak rájuk.

Aztán két üzenetet is írtam Jaxonnak, amire nem válaszolt, mintha nem is léteznék. Értem én, hogy nem örül a Hudsonnal való barátságomnak – de tudnia kell, hogy csakis erről van szó. Barátságról. A jelek szerint nincs beleszólásom abba, hogy kivel kapcsolódom össze, de már ezerféleképpen megmutattam Jaxonnak, hogy ő az, akit szeretek.

Ezért bosszant annyira, hogy így semmibe vett egész nap.

Bizonyára ő is ugyanezt érzi, mert sötét szeme olyan hideg, mint az éjszaka.

Olyan hideg, mint a Denali csúcsa januárban.

Mint amikor legelőször találkoztunk. Nem. Még annál is hidegebb.

Úgy érzem, egy örökkévalóság telik el, mégsem szólal meg, ahogy én sem. Hagyjuk, hogy a csend egyre feszültebbé váljon – kettőnk között és körülöttünk is –, végül Luca lép előre a háta mögül, és azt kérdezi:

– Leülhetek hozzátok, srácok?

Csak most döbbenek rá, hogy az egész Rend itt van. Ahhoz már hozzászoktam, hogy hetente néhányszor Jaxonnal és Mekhivel eszem, de az egyértelműen ritka alkalom, hogy Jaxon minden barátja csatlakozik hozzánk. Most mégis itt vannak – Luca, Byron, Rafael, Liam, mindannyian felsorakoztak Jaxon mögött, mintha valami támadásra számítanának.

– Hát persze! – Az üres helyekre mutatok az asztal körül, Luca azonban nem nekem tette fel a kérdést. A tekintete csakis Flintre szegeződik. És kiderül, hogy ő is ugyanilyen áthatóan néz vissza rá, barna arca kissé kipirul.

Nocsak, erre nem számítottam. De nagyon örülök neki.

Rápillantok Edenre, és látom, hogy ő is ugyanilyen megkövülten bámulja őket, mint én. Az arcán látható mosoly láttán elgondolkodom azon, hogy talán tévesen ítéltem meg, hogy Flint kibe szerelmes. Azt hittem, Jaxonra gondolt aznap a Ludares-pályán, de lehet, hogy egész végig Lucáról beszélt? Vagy talán Luca volt az új fiú, akire célzott? A beszélgetésünk óta Flint egyszer sem említette a szerelmi életét, én pedig úgy éreztem, nincs jogom rákérdezni.

De bárkiről beszélt is aznap, az nyilvánvaló – legalábbis most már –, hogy határozottan érdekli Luca. És úgy tűnik, a srác viszonozza az érdeklődését.

Flint bólint, Luca pedig odalép hozzá, és leül mellé. Mielőtt egyáltalán arra gondolhatnék, hogy hova fog ülni Jaxon, Macy közelebb húzódik Edenhez a székével, és feltűnően üresen hagyja a mellettem lévő helyet. Jaxon biccent, hogy megköszönje, majd odahúz egy széket egy másik asztaltól, és leül mellém.

Megdobban a szívem, amikor a combja az enyémhez súrlódik, ő pedig halványan elmosolyodik. A szeme sarkából rám sandít, ezt a pillantást bárhol felismerném. Azután nagyon lassan és határozottan szándékosan újra hozzám ér.

Ezúttal elakad a lélegzetem, hiszen ő Jaxon! Az én Jaxonom. És bár a kapcsolatunk már nem ugyanolyan a kihívás óta, annyira össze vagyok zavarodva, hogy alig tudok gondolkodni, ennek ellenére még mindig őt akarom. Még mindig őt szeretem.

– Milyen volt a napod? – kérdezi halkan.

Megrázom a fejem, mert eszembe jut, milyenek a jegyeim, és milyen bizonytalan, hogy képes leszek-e leérettségizni.

– Olyan rossz, hogy nem is akarok beszélni róla.

Nem említem meg, hogy miután nem válaszolt az üzeneteimre, csak még rosszabb lett. Látom a szemében, hogy ezzel ő is tisztában van. És hogy neki sem jobb ez a zűrzavar, mint nekem.

– És… – megbicsaklik a hangom, ezért megköszörülöm a torkom, és újra megpróbálom. – És a tiéd? Neked milyen napod volt?

Elfintorodik, beletúr selymes, fekete hajába, de olyan heves mozdulattal, hogy láthatóvá válik a bal arcán húzódó sebhely. Az a sebhely, amit a vámpírkirálynő, Delilah – az anyja – okozott neki, amiért megölte az elsőszülött fiát. Aki most visszatért. És aki jelenleg az én párom, habár én még mindig az előző páromba vagyok szerelmes, akivel már nem vagyok összekapcsolódva, pedig azt a fonalat elvileg soha nem lehet szétszakítani.

Már a gondolattól is megfájdul a fejem.

Tisztára, mint egy szappanopera. Ha akarnék, sem tudnék ilyen fordulatokat kitalálni.

– Nagyjából, mint neked – válaszolja Jaxon végül.

– Igen, sejtettem.

Nem mond semmi mást, és én sem. Körülöttünk a társalgás hol alábbhagy, hol feltámad, nekem azonban semmi sem jut eszembe, amivel oldhatnám ezt a jeges csendet közöttünk. Furcsa érzés ilyen feszélyezettnek lenni mellette, miközben korábban órákon át tudtunk beszélgetni bármiről. Mindenről.

Gyűlölöm, hogy így van, különösen, amikor látom, hogy a többiek milyen felszabadultak egymás társaságában. Eden és Mekhi nevetgélnek, Macy és Rafael szintén. Byron és Liam hevesen tárgyalnak valamit, Flint és Luca pedig… nos, ők határozottan flörtölnek, míg Jaxon és én szinte egymásra nézni is képtelenek vagyunk.

Enni akarok egy újabb falatot a joghurtfagyimból, de még mielőtt a számhoz érne a kanál, rájövök, hogy elment az étvágyam. Ezért visszaejtem a tálba, és úgy döntök, hogy hagyom. Ha a dolgok annyira kínosak, hogy már enni sem tudok, akár a könyvtárba is átmehetek.

Jaxon valószínűleg megérzi a nyugtalanságomat, mert amikor már épp fel akarnék állni, az enyémre csúsztatja a kezét. Olyan ismerős érzés, olyan jó, hogy automatikusan megfordítom a kezem, és összekulcsolom az ujjainkat, habár még mindig haragszom rá.

Megcsókolja az ujjaimat, azután összekulcsolt kezünket a lábára teszi az asztal alatt, nekem pedig jóleső borzongás fut végig a testemen. Az ilyen pillanatokban, mint ez, olyankor, amikor egymáshoz érünk, úgy gondolom, hogy talán még van esélyünk. Talán még nem annyira elcseszett minden, mint amilyennek tűnik. Talán még van remény.

Biztosra veszem, hogy ő is ugyanígy érez, abból ítélve, milyen erősen szorítja a kezem. És abból, hogy ő sem mond semmit, amivel megtörhetné ezt a kellemes csendet közöttünk. Mintha ugyanúgy félne, hogy tönkreteszi a pillanatot, mint én. Így hát csak ülünk némán, és hallgatjuk a körülöttünk folyó beszélgetést. Ez egy ideig jól is működik.

Aztán megtörténik – a testem minden idegvégződése felizzik.

Nem kell hátrafordulnom, hogy tudjam, Hudson lépett az étkezőbe, ám amikor érzem, hogy Jaxon szorítása erősödik a kezemen, már teljesen biztos vagyok benne.

6.

A két
Vega
története

A következő pillanatban mindenki egyszerre veszi észre őt. Az asztalnál mindenki mozdulatlanná dermed, mintha egyszerre tartanák vissza a lélegzetüket, és közben mindenhova néznek, csak Jaxonra és rám nem. Nos, kivéve Macy, aki úgy hadonászik, mintha egy bozótrepülőt próbálna leinteni a hóviharban. Aztán még távolabb csúszik a székével, hogy helyet csináljon Hudsonnak közöttünk úgy, hogy már gyakorlatilag Eden ölében ül. Hudson mormol egy gyors köszönömöt, majd fog egy széket, és leteszi a tálcáját a Macyé mellé. Négy szelet sajttorta van rajta, valamint a szokásos pohár vér.

Macy még szélesebben vigyorog, és elveszi az egyik tortát.

– Óóóóó, nem kellett volna!

– Hallottam, hogy ma van a boszingóest, és gondoltam, örülnétek egy kis maradéknak – mondja Hudson Macynek, de közben a tekintete az enyémet tartja fogva, kivéve azt a rövidke pillanatot, amikor észreveszi, hogy Jaxonnak és nekem is az asztal alatt van a kezünk. És bár tudom, hogy nem látja, hogy egymáshoz érünk, úgy érzem, mintha valami tiltott dolgon kapott volna rajta. Jaxon valószínűleg megérzi a hirtelen nyugtalanságomat, mert elhúzza a kezét az enyémtől, és mindkettővel az asztalra támaszkodik.

Hudson nem mond semmit, úgy fordul az unokatestvérem felé, mintha nem látta volna, hogy fogtuk egymás kezét.

– Van kedve valakinek sakkozni este?

Hudson és Macy hetente néhányszor játszanak egymással. Szerintem Hudson eleinte azért hívta játszani, hogy elterelje a figyelmét Xavier-ről, Macy pedig azért fogadta el, mert nem tetszett neki, hogy mindenki nagy ívben kerüli őt. Az utóbbi időben azonban észrevettem, hogy Macy sakklépéseket keres az interneten, amikor azt hiszi, hogy nem látom, és tudom, hogy kezdi őszintén élvezni a barátságukat.

– De még mennyire! – feleli sajttortával teli szájjal. – Egy nap majd szétrúgom a seggedet.

– Ahhoz előbb meg kell tanulnod, hogy kell lépni a futóval – vág vissza Hudson.

– Hé, ez nagyon bonyolult! – vágja rá Macy.

– Sokkkkkkkal nehezebb, mint a dámajáték – ugratja Eden, miközben lop egy falatot Macy sajttortájából.

– Igenis az! – biggyeszti le Macy az ajkát. – Mindegyik bábu másképp mozog.

– Én majd játszom veled, Macy – szólal meg Mekhi az asztal végéről. – Nem Hudson az egyetlen sakkmester itt.

– Nem, de én vagyok az egyetlen, akinek saját sakkasztala van – feleli Hudson.

Eden felhorkan:

– Nem hiszem, hogy ezzel annyira dicsekedni kellene, Zúzófiú.

– Csak féltékeny vagy, Villámlány.

– Az már biztos – vigyorog Eden. – Én is szeretnék felrobbantani dolgokat egy kézlegyintéssel.

Hudson felvonja a szemöldökét.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy nem tudsz?

Eden csak nevet, aztán a szemét forgatja.

– Hé, Hudson, lökj ide nekem is egyet! – kiált oda Flint az asztal másik végéről.

Hudson Macyre pillant, aki megvonja a vállát, azután odacsúsztat egy sajttortás tányért az asztalon Flint elé.

Flint köszönetképpen bólint, majd egy hatalmas falatot tesz a szájába. Luca szeretetteljesen mosolyog rajta, és Hudson könyvére mutat, amit a vámpír letett a tálcája mellé.

– Mit olvasol? – kérdezi.

Hudson a könyvre néz.

– Lecke, mielőtt meghalok.

– Ezzel már egy kicsit elkéstél, nem igaz? – kérdezi Flint, és pár pillanat döbbent csend után mindenkiből kitör a nevetés. Különösen Hudsonból.

Szeretnék mondani neki valamit – tavaly már elolvastam ezt a könyvet és imádtam –, de furcsa érzés csatlakozni egy olyan beszélgetéshez, amelyben egyértelműen nem veszek részt. Hudson mindenkivel beszél az asztalnál – mindenkivel –, kivéve Jaxonnal és velem. Ami egyáltalán nem ciki.

Különösen úgy, hogy közben a társalgás tovább folytatódik körülöttünk, és valahányszor Flint valami vicceset mond, Hudson rám pillant, mintha szeretne osztozni a viccen… aztán elkapja rólam a tekintetét, mint akinek eszébe jut, hogy ezt már nem csinálhatjuk többé. Gyűlölöm ezt, ahogyan az egyre növekvő feszültséget is közöttünk. Hudson nem tett semmit, ami miatt bűntudatot kellene éreznem, hogy a testvérét szeretem, éppen ellenkezőleg. De az, hogy összekapcsolódtunk (és az, hogy Jaxon és én korábban egymás párjai voltunk), úgy feszül közénk, mint egy felrobbanni készülő bomba.

Ezt tovább fokozza, hogy Rafael és Liam folyamatosan megvetően bámulnak rá, mert úgy látszik, nem tudnak elvonatkoztatni a múlttól. Flint a hangulatától függően egyszer így, másszor úgy beszél vele, én pedig nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy Hudson bárhol máshol szívesebben lenne, mint itt. Mégis mindennap visszajön. Minden egyes nap próbálkozik, mert azt akarja, hogy a viszonyunk ne legyen ilyen feszült.

Velem ellentétben, aki még csak nem is szól hozzá, ha Jaxon is a közelben van.

Hirtelen úgy érzem, hogy ez már túl sok nekem, és csak úgy általánosságban kijelentem, hogy mennem kell tanulni.

Az már biztos, hogy elég sok dolgom van ahhoz, hogy lefoglaljon.

Amikor azonban felállok az asztaltól, Jaxon is feláll velem együtt.

– Beszélhetnénk? – kérdezi.

Szeretném elnevetni magam, megkérdezni, hogy mégis mit akar nekem mondani, hiszen az elmúlt tíz percben mindent megtett, hogy ne kelljen hozzám szólnia.

De nem teszem.

Inkább bólintok, és nem nézek Hudsonra, miközben pontosan tudom, hogy hamis a mosoly az arcomon. Jaxon még erre sem veszi a fáradságot, megfordul, és elindul a kijárat felé.

Követem őt… hát persze, hogy követem. Mert Jaxont bárhová követném. És nem tudom tagadni, hogy egy kis részem abban reménykedik, hogy végre azt beszéljük meg, hogyan működhet ez a dolog közöttünk.

7.

Azt hiszem,
lemaradtam
a poénról

Arra számítok, hogy Jaxon megáll, amint kilépünk az ebédlőből, és elmondja, amit mondani akar. De tudhattam volna – ő nem az a típus, aki bármilyen érzelmet kimutat mások előtt. Ezért miután megtartja nekem az ajtót, hogy kimenjek, elindul a folyosón. Úgy vélem, a toronyszobájába megyünk.

Az utolsó pillanatban azonban megfordul, és ahelyett, hogy elindulna felfelé a lépcsőn a szobájához, azon a lépcsőn visz fel, ami az enyémhez vezet.

Gombóc nő a torkomban, és kezdem úgy érezni magam, mintha egy béna mesében lennék, de A kis gömböc helyett az én mesém címe A szomorúság, ami lenyelte a lányt, a kőszörnyet és az egész kibaszott hegyet. Mindig az ő szobájába mentünk – ha komolyan beszélgettünk, ha csak lazultunk, ha csókolóztunk. Az viszont, hogy most nem oda visz, mindent elárul arról, milyen irányt fog venni a beszélgetés.

Amikor odaérünk a szobámhoz, kinyitom az ajtót, és belépek. Arra számítok, hogy Jaxon utánam jön. Ehelyett megáll Macy gyöngyös függönyének túloldalán, bizonytalan kifejezés tükröződik elgyötört, de gyönyörű arcán. Nem is tudom, milyen hosszú ideje most először látom ilyennek.

– Tudod, hogy bármikor bejöhetsz a szobámba – préselem ki a szavakat elszorult torkomon, és igyekszem úgy tenni, mintha nem fojtanának meg az érzések. – Semmi sem változott.

– Minden megváltozott – ellenkezik.

– Igen – ismerem el, bár minden porcikám tiltakozik ellene. – Azt hiszem, valóban minden megváltozott.

A légzésem szaggatottá válik, és úgy érzem, mintha egy hatalmas kő nehezedne a mellkasomra – aminek semmi köze ahhoz, hogy kőszörny vagyok, sokkal inkább a bennem kialakuló pánikhoz –, ezért elfordulok tőle, és próbálok feltűnés nélkül levegőt venni.

Jaxon azonban jobban ismer, mint amennyire szeretném, ezért hirtelen elém áll, biztos kezével megfogja az enyémet, és rám szól:

– Lélegezz velem, Grace!

Képtelen vagyok rá. Nem tudom beszívni a levegőt. Nem tudok megszólalni. Semmit sem tudok csinálni, csak itt állok és úgy érzem, mindjárt megfulladok.

Olyan, mintha mozogna a lábam alatt a padló, a falak pedig egyre közelebb jönnének hozzám.

Mintha a saját testem ellenem fordult volna, és legalább olyan ádázul szeretne elpusztítani, mint a külső erők, amelyekkel már annyira fárasztó harcolnom.

– Belégzés… – hosszan és mélyen szívja be a levegőt, majd bent tartja egy kis ideig. – Aztán kilégzés. – Lassan és egyenletesen kifújja. Én azonban csak bámulok rá vad tekintettel, nem csinálok semmit, ezért még erősebben szorítja a kezemet. – Gyerünk, Grace! Belégzés… – vesz egy újabb lélegzetet.

Erre én is beszívok valamennyi levegőt, de közel sem annyit, mint ő, és egyáltalán nem egyenletesen… igazság szerint biztos vagyok benne, hogy olyan hangot adok ki, mintha a torkomon akadt volna egy véres palacsinta… De ez akkor is belégzésnek számít. Oxigén kerül a tüdőmbe.

– Ez az! – mondja, és ekkor már a karomat és a vállamat dörzsölgeti. Megnyugtatásnak szánja… és az is… ugyanakkor lesújtó érzés, mert már egyáltalán nem úgy hat rám, ahogy kellene. Nem olyan érzés, mint amikor Jaxon, az én Jaxonom megérint. Nem olyan, mint régen.

Végül sikerül leküzdenem a pánikrohamot, habár a folyamat nem gyors, és egyáltalán nem könnyű. Amikor véget ér, és végre újra kapok levegőt, Jaxon mellkasához támasztom a homlokomat. Automatikusan átkarol, ezért nem sokkal később én is átfogom a derekát.

Nem tudom, mennyi ideig állunk így, egymást ölelve, ám a mozdulat egyben egymás elengedését is jelenti. Jobban fáj, mint ahogy valaha képzeltem.

– Sajnálom! – mondja, amikor végül elenged. – Annyira sajnálom, Grace!

Harcolok a késztetés ellen, hogy belekapaszkodjak, hogy szorosan hozzásimuljak, amilyen sokáig csak tudok.

– Nem a te hibád – mondom neki halkan.

– Nem a pánikrohamról beszélek… bár azt is sajnálom. – Beletúr a hajába, és ma este először az egész arcát meglátom. Borzalmasan fest – elveszett, gyötrődő és legalább olyan fájdalmat él át, mint én. Talán még nagyobbat. – Ezt az egészet. Sajnálom! Ha vissza tudnám csinálni azt a meggondolatlan cselekedetet, azt az egy pillanatot, amikor annyira önző és naiv voltam, egy szempillantás alatt megtenném. De nem vagyok rá képes, ezért most… – Ezúttal az ő légzése hallatszik reszketőnek. – Ezért most ide jutottunk, és rohadtul semmit sem tehetek ellene.

– Majd túljutunk rajta. Csak kell egy kis idő…

– Ez nem olyan könnyű. – Megrázza a fejét, és közben erősen megfeszíti az állkapcsát. – Talán túljutunk rajta, talán nem. De nézz csak magadra, Grace! Árt neked, hogy ilyen fájdalmat élsz át, pánikrohamaid vannak tőle.

Elhallgat, és többször nagyot nyel.

– Én okozom neked ezt a fájdalmat, pedig ez a világon az utolsó dolog, amit tenni szeretnék.

– Akkor ne tedd! – Most rajtam a sor, hogy megfogjam a kezét. – Ne tedd ezt! Kérlek!

– Már megtörtént. Ezt próbálom elmondani neked. Ez, amit most érzünk… ez csak olyan fantomfájdalom, mint amikor elveszíted az egyik végtagodat. Még fáj, de már nincs ott semmi. És soha többé nem is lesz … legalábbis, ha így folytatjuk.

– Neked csak ennyit jelent a kapcsolatunk? – kérdezem, a fájdalom úgy vág fejbe, mint egy pörölykalapács. – Valami, ami egykor sokat jelentett, de már nincs többé?

– Te jelented számomra a mindent, Grace. Az első pillanattól kezdve így van, amióta csak megláttalak. De ez nem működik közöttünk. Túlságosan fáj. Mindannyiunknak.

– Most még fáj, de nem kell mindig ilyennek lennie. Az összekapcsolódás fonala elszakadt, de ez csak azt jelenti, hogy az is elszakadhat, ami Hudsonhoz köt…

– Gondolod, hogy én ezt akarom? – kérdezi Jaxon hevesen. – Kétszáz éves vagyok, és ez a legszörnyűbb fájdalom, amit valaha éreztem. Szerinted azt akarom, hogy ezt még egyszer átéld? Vagy Hudson?

A hangja fojtottabb lesz, de megrázza a fejét. Megköszörüli a torkát. Nagy levegőt vesz, azután lassan kifújja, mielőtt megszólal:

– Valahányszor együtt lát minket… tudom, hogy fáj neki.

Hevesen tiltakozom:

– Tévedsz, Jaxon! Már mondtam neked. Mi csak barátok vagyunk, és ez Hudsonnak megfelel így.

– Te nem látod az arcát, amikor elmész – erősködik. – Egyszer már megöltem a testvéremet, mert öntelt és gyerekes voltam, és úgy gondoltam, hogy az a helyes… az az egyetlen megoldás. Nem tenném meg újra. Így már nem. Nem fogok fájdalmat okozni neki, ahogyan neked sem.

– És veled mi lesz? – kérdezem, miközben végigsöpör rajtam a fájdalom. – Veled mi történik ebben az egészben?

– Az nem számít…

– De igenis számít! – vágok vissza. – Nekem számít!

– Ez az én hibám, Grace. Minden az én hibám. Én vagyok az a seggfej, aki golyót tett a fegyverbe, azután megtöltve kidobta a szemébe. Az, hogy végül lelőttek vele, csakis az én hibám.

– Akkor ennyi? – kérdezem reszketőn. – Szakítunk, és nekem semmi beleszólásom sincs?

– Volt beleszólásod, Grace. Választottál… – elcsuklik a hangja, a kimondatlan szavak némán lebegnek közöttünk.

– De hiszen nem választottam! – Próbálom elmagyarázni neki, a szavaimat azonban elfojtja a fájdalmas zokogás. – Nem szeretem őt, Jaxon. Nem úgy, ahogy téged.

– Majd fogod – válaszolja, és tudom, hogy ehhez nagyon nagy lelki erő kellett. – Az összekapcsolódás fonala akkor köt össze két embert, amikor először találkoznak, még mielőtt egyáltalán tudnák egymás nevét. Pont, ahogy velünk is történt. A varázslat azonban tudja. Ezért neked is bíznod kell benne. Jobb lett volna, ha én is ezt teszem.

Elfordítom a tekintetem, és a földet bámulom – mindenhová nézek, csak Jaxonra nem, miközben kettéhasad a szívem –, ő azonban nem veszi a lapot. Ahelyett, hogy hátralépne, amit nagyon szeretnék, az állam alá nyúl, és felemeli a fejem, én pedig nem tudok mást tenni, csak belenézek sötét, megtört szemébe.

– Sajnálom, hogy nem ragaszkodtam minden erőmmel kettőnkhöz! – mondja olyan rekedt hangon, hogy alig ismerem fel. – Bármit megtennék, hogy megkíméljelek ettől. Bármit megtennék, hogy visszakapjam a páromat.

Szeretném azt mondani neki, hogy itt vagyok – hogy mindig itt leszek –, de mindketten tudjuk, hogy ez hazugság. A kettőnk közti szakadék egyre nagyobb, és félek, egy nap már olyan hatalmas lesz, hogy egyikünk sem fogja tudni áthidalni.

Könnyes lesz a szemem a gondolatra, ezért elszántan pislogok, nem akarom, hogy sírni lásson. Elhatározom, hogy nem teszem még nehezebbé… egyikünk számára sem. Ezért ahelyett, hogy sírva fakadnék, az egyetlen dolgot teszem, ami eszembe jut, hogy megmentsem a helyzetet… vagy legalábbis megpróbáljam.

– Még nem mondtad el annak a viccnek a poénját – suttogom.

Értetlenül bámul rám. Vagy talán el sem hiszi, hogy ilyen nevetséges dolgot hozok szóba ebben a helyzetben. Csakhogy a Jaxonnal való kapcsolatomban mindig olyan sok érzés sűrűsödött össze, jó és rossz egyaránt, hogy egyszerűen nem akarom, hogy így érjen véget.

Mosolyt kényszerítek az arcomra, és folytatom:

– Mit sepregetnek a reptéren?

– Ja, igen. – A nevetése kissé könnyes, de attól az még nevetés, ezért győzelemként könyvelem el. Különösen, amikor válaszol is rá: – Air-port.

Egy percig csak tátott szájjal bámulok rá, aztán megrázom a fejem.

– Azta!

– Nem érte meg a várakozást, ugye?

Olyan sok minden bújik meg e mögött az egyetlen kérdés mögött, most azonban elfogyott az erőm, ezért csak a viccre koncentrálok.

– Ez nagyon rossz!

– Szerintem is.

Halvány mosoly ül az ajkán, én pedig azon kapom magam, hogy szeretném minél tovább látni rajta. Talán ezért van, hogy hozzáteszem:

– Nagyon, nagyon, naggggggggyon rossz.

Felvonja a szemöldökét, és nem hazudok, erre kissé megremeg a térdem, bár már nincs jogom, hogy ilyet érezzek.

– Szerinted te jobbat tudsz? – kérdezi.

– Tudom, hogy tudok jobbat. Miért olyan rossz Hamupipőke a sportban?

Megrázza a fejét.

– Nem tudom. Miért?

– Mert mindig… – kezdem, de Jaxon nem engedi, hogy végigmondjam a poént, mert az ajka lecsap az enyémre. Minden felgyülemlett fájdalmát és csalódottságát beleadja a csókba.

Nekem elakad a lélegzetem, és felemelem a kezem, szeretném még egyszer utoljára belefűzni az ujjaimat a hajába, de már elment, csak az ajtó csapódása bizonyítja, hogy egyáltalán itt járt.

Legalábbis amíg el nem erednek a könnyeim, amelyek némán és kitartóan csorognak lefelé az arcomon.

8.

Az érzelmi
poggyászomat
egy teherautó
sem bírná el

Miután Jaxon szakított velem, egész héten minden ürügyet megragadok, ami csak eszembe jut, hogy a szobámban maradjak, csak az órákra meg enni járok ki. Nem akarom megkockáztatni, hogy összefussak vele, mert nem bírom elviselni a fájdalmat, ami megrohan, valahányszor csak megpillantom.

A Rend az utóbbi időben már egyáltalán nem jár a menzára, úgy gondolom, Jaxon így próbál teret adni nekem. Nagyra értékelem, bár fáj.

Hudsont is elkezdem kerülni, ami tudom, hogy gyáva dolog tőlem, miközben ő csak próbált a barátom lenni. De nem tudok szabadulni attól a gondolattól, amit Jaxon mondott, hogy Hudson milyen arcot vág, amikor megfordulok és elmegyek.

Nem tudom, igaz-e vagy sem, csak azt, hogy még nem állok készen arra, hogy szembenézzek ezzel a dologgal. Jobb, ha inkább elbújok, amíg úgy nem tudok a Vega testvérekre gondolni, hogy ne akarjak összegömbölyödve sírni a sarokban.

A jó hír az, hogy egy hét óta ma először nem sírtam a zuhany alatt. Nem hiszem, hogy ez azt jelentené, hogy már jól vagyok, viszont legalább erőt ad, hogy megtegyek valamit, amit napok óta meg kellett volna csinálnom – kilépni a biztonságot jelentő szobából, és lemerészkedni a könyvtárba. A repülés fizikája projektet néhány nap múlva le kell adnom, ezért muszáj befejeznem.

Este tízig várok, mert remélem, hogy akkor már csak én leszek ott. Az iskolában már mindenki értesült a Vega testvérek és köztem zajló drámáról, de szerintem a Jaxonnal való szakításomat még nem tudják.

Ő nyilvánvalóan nem szólt róla senkinek, és én sem.

Egy pillanatig fontolóra veszem, hogy kőszörnnyé változom – egészen odáig megyek, hogy megfogom a ragyogó, platinaszínű fonalat magamban. De attól, hogy kőszörnyként repkedek az alaszkai vadonban, még nem fog csökkenni a fájdalmam, különösen, mivel csak a testem változik kővé, a szívem nem.

Felveszek egy melegítőnadrágot és a legkényelmesebb, legkopottabb One Direction pólómat, majd felkapom a táskámat a földről, és kilépek az ajtón.

Az univerzum azonban nyilvánvalóan felhagyott azzal, hogy passzívan csesszen ki velem, mert most aktívan ellenem fordul: amint belépek a könyvtárba, nem tudom nem észrevenni, hogy Hudson ül az ablak mellett, Helen Prejean A sétáló halott című könyvét bújja.

Ez egy kicsit nehéz téma nekem, ő azonban mindig is igazi drámakirálynő volt a választott olvasmányai terén. Eszembe jut, hogy odamegyek és beszélek vele, de nem igazán vagyok elememben ma este. Ráadásul mintha egy láthatatlan szögesdrót venné körül, ezért udvariatlanságnak érzem megzavarni. Különösen, hogy arra sem tesz semmi erőfeszítést, hogy legalább rám nézzen.

Ha bárki másról lenne szó, úgy gondolnám, hogy nem vett észre. Hudson viszont vámpír, a legkifinomultabb érzékekkel rendelkező lény a földön. Kizárt dolog, hogy nem tudja, hogy itt vagyok. Különösen, hogy egymás párjai vagyunk. Én már érzem is azt a láthatatlan fonalat kettőnk között, amely egymáshoz kapcsolja a lelkünket.

Megint megfordul a fejemben, hogy odamegyek hozzá, és köszönök. Elvégre megmentette az életemet, pedig ez azt jelentette, hogy szembe kellett fordulnia a gonosz apjával… nem beszélve arról, hogy az érettségiig karperecet kell viselnie. Azóta megtudtam, mit jelent ez: egyfajta varázsbilincset kell hordania, amely megakadályozza, hogy használhassa az erejét.

Végül azonban megfutamodom, még mielőtt néhány lépésnél többet tennék felé. Úgy értem, amióta összekapcsolódtunk, már nyilván láttuk egymást az iskolában, ültünk ugyanannál az asztalnál a menzán, de mindig volt köztünk valami villámhárító. Kettesben azóta nem voltunk, mióta a kihívás előtt azt a néhány percet egymás társaságában töltöttük, amikor elvégeztem a varázslatot, hogy kiszedjem a fejemből. És abból ítélve, hogy még akkor is nagy ívben kerül, amikor a barátaink is velünk vannak, úgy vélem, ő is legalább annyira nem akar kettesben maradni velem, amennyire én vele.

Végül a könyvtár másik végében ülök le egy asztalhoz. Az elkerülés a középső nevem…

Elhatározom, hogy tudomást sem veszek sem róla, sem a meggyötört szívemről, ezért inkább leülök egy székre, és előveszem a laptopomat. Rácsatlakozom a könyvtár wifi hálózatára, hogy elérjem az egyik adatbázist, amibe csak innen lehet belépni. Alig öt perc múlva már a projektemen dolgozom, a repülés aerodinamikáján és mechanikáján – kihangsúlyozva a kőszörnyek és a sárkányok szárnymozgása és lebegése közti különbséget.

A kőszörnyekről szinte semmit sem találok – mivel a Megölhetetlen Vadállat már ezer éve leláncolva él, és rajta kívül én vagyok az egyetlen kőszörny, már amennyire tudni lehet. Na persze saját magamat tanulmányozhatom, szóval ez nem jelent problémát.

Nem tart sokáig, hogy belelendüljek, és majdnem két órát töltök el úgy, hogy a kutatásomat végzem, és közben véletlenszerű számokat hallgatok a Spotifyon. Amikor azonban James Bay Bad című száma következik, kizökkenek a cikkből, amit éppen olvasok, és a saját személyes poklomban találom magam.

Reszket a kezem, a szavak úgy záporoznak rám, akár a gránátok. Miközben az énekes egy véget érő kapcsolatról énekel, amit soha többé nem lehet helyrehozni, akaratlanul is úgy érzem, hogy a szavak égetik a lelkemet.

Kitépem a fülhallgatót a fülemből, mintha tűzforró lenne, és olyan erővel tolom hátra a széket az asztaltól, hogy majdnem hátraesek. Eltart pár pillanatig, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat, és amikor sikerül, észreveszem, hogy Hudson a könyvtár másik végében engem néz.

Találkozik a pillantásunk, és bár az a nyomorult fülhallgató az asztal túlsó végén van, még mindig hallom a dalt. Elakad a lélegzetem, remeg a kezem, azok az átkozott könnyek már megint a szememet szúrják.

Kétségbeesetten ütögetem a képernyőt, mindenáron le akarom állítani a számot, de bizonyára véletlenül a kihangosításra nyomok rá, mert ahelyett, hogy elhallgatna a zene, most már a telefonom hangszórójából harsog, a szavak visszhangoznak
a néma könyvtár falai között.

Megdermedek. A francba, a francba, a francba!

Hirtelen Hudson hosszú, elegáns ujjai záródnak össze az enyémen, és minden megáll… kivéve azt az ostoba számot. És a még ostobább szívemet.

9.

Ki se
tudom
mondani

Hudson nem szól semmit, csak kiveszi a telefont satuként szorító ujjaim közül.

Akkor sem szólal meg, amikor kikapcsolja a zenét, és ismét áldott csend tölti meg a könyvtárat.

Sőt még akkor is csendben marad, amikor visszacsúsztatja a telefont remegő kezembe. Hideg ujjai az enyémhez érnek, mire meggyötört szívem hevesen dobogni kezd. Ragyogó, okos és merész – olyan merész! – tekintete hosszú, fájdalmas pillanatokig az enyémbe mélyed. Az ajka kissé megmozdul, és biztosra veszem, hogy mondani fog valamit, amivel végül megtöri a már napok óta kettőnk között feszülő csendet.

De nem teszi. Ehelyett elfordul, és egyetlen szó nélkül visszamegy az asztalához. Egy percig sem tudom tovább elviselni ezt a némaságot, ami úgy lüktet közöttünk, mint egy hevesen dobogó szív, amely hirtelen elfelejtette, hogyan verjen.

– Hudson! – A dalhoz hasonlóan az én hangom is túl hangosan visszhangzik a majdnem üres teremben.

Hudson hátrafordul, és elegánsan felvonja az egyik szemöldökét. A kezét fekete Armani szövetnadrágja zsebében tartja, én pedig önkéntelenül is elmosolyodom. Csak Hudson Vega – ez a tökéletes brit piperkőc a még tökéletesebb vigyorával – képes elegáns nadrágot és inget viselni egy késő esti olvasáshoz a könyvtárban.

A késői órára való tekintettel az egyetlen lazaság rajta az, hogy feltűrte a valószínűleg méregdrága, márkás ingének ujját tökéletes alkarja közepéig – amitől csak még jobban néz ki, ismerem be magamban vonakodva. Mert hát ő Hudson, és naná, hogy még ettől is jobban néz ki.

Rájövök, hogy őt bámulom, aztán arra is, hogy ő is engem néz. Végtelen tekintete a csontomig hatol. Nyelek egyet, hogy visszaszorítsam a kezdődő idegességet. Azt sem tudom, egyáltalán miért vagyok ideges.

Hiszen ő Hudson, aki heteken keresztül a fejemben volt.

Hudson, aki megmentette az életemet, és közben majdnem elpusztította az egész világot.

Hudson, aki minden nehézség ellenére valahogy mégis a barátom lett… és most már életem párja is.

Ez a kifejezés, az „életem párja” feszül közöttünk annyira. Emiatt izgulok, miközben halványan elmosolyodom, és azt mondom:

– Köszönöm.

Az arckifejezése enyhén gúnyos, de nem mondja ki egyik gondolatát sem, amik pedig látszanak a szemében. Inkább csak biccent egyet, egy olyan nagyon szívesen gesztussal, majd megfordul és elindul.

Ettől felizzik bennem a harag. Ez most komoly? Tényleg? Jaxon nem akar velem lenni, mert úgy véli, fájdalmat okoz vele Hudsonnak, ő viszont még csak beszélni sem hajlandó velem, pedig láthatóan felzaklatott egy istenverte zene? Tudom, hogy a kapcsolatunk bonyolult – tudom, hogy ez az egész ügy bonyolult –, de már elegem van abból, hogy én vagyok a járulékos veszteség. Úgy értem, ki hagyja, hogy a barátja egy teljes hétig kerülje, anélkül hogy megpróbálná kideríteni, miért?

Ezután ugyanilyen hirtelen túlteszem rajta magam. Végérvényesen, maximálisan túlteszem rajta magam. Ledobom a telefonomat az asztalra, és utánakiáltok:

– Ez most komoly? – kérdezem széles vállától, majd utánaszaladok. Hosszú, ringó lépteivel sokkal nagyobb távolságot tesz meg, mint én a rövid lábammal, a bosszúság azonban gyorsabbá tesz, így utolérem, mielőtt leülhetne.

– Mire gondolsz? – kérdez vissza. Ezúttal éber a tekintete.

– Nem mondasz nekem semmit? – Kihívóan csípőre teszem a kezem, és csak nagy nehezen tudom visszafogni magam, hogy ne dobbantsak még a lábammal is. Tudom, mit csinálok – a szívem mélyén tudom. Haragszom a világra, az egész univerzumra, hogy ezt műveli velünk. Hogy elvette tőlem Jaxont, aztán még a barátságomat is elveszi Hudsonnal. Próbálok megbirkózni a gyásszal, amióta csak megtörtént, a múlt héten azonban Jaxon rákényszerített, hogy befejezzem a tagadást, amihez azóta ragaszkodtam, amióta elszakadt közöttünk az összekapcsolódás fonala. Úgy vélem, most már teljes mértékben a következő fázisnál tartok: a haragnál. És egy kicsit sem szomorít el, hogy mindet Hudsonra irányítom.

– Mit akarsz, mit mondjak? – Pattogós brit akcentusa miatt a szavak és az azokat kísérő tekintet még hidegebbnek tűnnek.

Tehetetlenségemben erősen gesztikulálok.

– Nem tudom! Valamit. Bármit.

Túl sokáig néz a szemembe, úgy gondolom, nem lesz hajlandó megszólalni. Ekkor azonban felfelé görbül a szája sarka, és megjelenik rajta az az ellenszenves vigyor, ami az első pillanattól kezdve az őrületbe kergetett, amíg a fejemben volt.

– Lyukas a nadrágod – mondja.

– Mi? Nem is… – Hirtelen elhallgatok, mert lenézek és rájövök, hogy nem elég, hogy egy méretes lyuk tátong a nadrágomon, de ráadásul elég kínos helyen van, sokat enged látni a combom felső részéből. És a bugyimból. – Ezt most csináltad?

Erre mindkét szemöldökét felhúzza.

– Mit csináltam?

A nadrágomra mutatok.

– Ezt a lyukat. Nyilvánvalóan.

– Ó, igen, persze – válaszolja. Az arca kifürkészhetetlen. – Egyértelműen a ruhaszaggató szupererőmet használtam, hogy lyukat vágjak a nadrágodra az ágyékodnál. Hogy találtad ki? – Felemeli a csuklóját, rajta a varázsbilinccsel, és meglengeti az orrom előtt.

– Sajnálom. – Elönti a vér az arcomat. – Nem úgy értettem…

– Dehogyisnem. – A tekintete az enyémbe fúródik. – De hogy a jó oldalát nézzük, legalább most már tudom, hogy a kedvenc bugyim van rajtad.

A pirulásom az ezerszeresére fokozódik, amikor felfogom, amit mondott. Épp azt a fekete csipkebugyit viselem, amit a mosókonyhában a cipője orrán lóbált. Mintha egy évvel ezelőtt lett volna.

– Te most komolyan a bugyimat nézed?

– Téged nézlek – válaszolja. – Az pedig, hogy ezzel együtt a bugyidat is látom, inkább a te hibád, mint az enyém.

– Ezt nem hiszem el! – Bosszúság vegyül a zavaromba. – Napokig tudomást sem veszel rólam, most pedig, amikor végre rám figyelsz, erről akarsz beszélni?

– Először is, úgy vélem, te voltál az, aki tudomást sem vett rólam, nem igaz? Másodszor pedig sajnálom, esetleg valami más témát szerettél volna megvitatni? Ó, várjunk csak! Hadd találjam ki! – Úgy tesz, mintha a körmét vizsgálgatná. – Hogy van ma a drága jó Jaxon?

Ha bárki másról lenne szó, bocsánatot kérnék, amiért elkerültem őt. Viccet csinálnék a bugyis malőrből, és elmagyaráznám, hogy nem rá haragszom, hanem egyszerűen csak haragszom. Hudson azonban néha annyira megnehezíti a dolgokat, különösen, amikor úgy érzem, hogy szándékosan idegesít.

– Talán megkérdezhetnéd tőle te magad. Úgy értem, ha majd befejezed az önsajnálatot.

Megdermed.

– Szerinted én ezt csinálom? Magamat sajnálom? – A szavaiból csak úgy sugárzik a sértődöttség.

De ez részemről rendben van, mert én is megsértődtem.

– Ó, nem is tudom! Az olvasmánylistád biztosan nem ezt sugallja… – A könyvre nézek, amit nyitva hagyott az asztalon, amikor átjött nekem segíteni.

Egy pillanatra – csak egyetlen pillanatra – kék szeme felizzik. Aztán ugyanolyan gyorsan, ahogy jött, semmivé lesz a haragja. Helyébe a jó öreg túl-fáradt-vagyok-ahhoz-hogy-erről-beszéljünk, te-vagy-életem-legnagyobb-próbatétele típusú kifejezés jelenik meg rajta, nekem pedig ordítani lenne kedvem.

Igen, tudom, hogy ez nála védekező mechanizmus, tudom, hogy azért csinálja, hogy senki se kerülhessen túl közel hozzá, de a kihívás napja után úgy gondoltam, hogy ezen mi már túl vagyunk.

– Csak kerestem valami könnyed olvasmányt.

– Egy börtönben lévő fickóról? Akit halálra ítélnek a bűneiért? Talán Dosztojevszkij már túl sok lett volna?

– Inkább túl vidám, azt hiszem.

Horkantva felnevetek ezen a tipikus hudsonos válaszon, mert képtelen vagyok visszafogni magam. A Bűn és bűnhődés alighanem a valaha írt leglehangolóbb regény. A haragom elpárolog, a vállam előreesik.

Nem nevet velem. Igazság szerint még csak el sem mosolyodik. De van valami csillogás a szemében, ami korábban nem volt ott, amikor a válla fölött odanéz az asztalra, ahol az elmúlt két órában ültem.

– Min dolgozol ilyen elszántan?

– Egy fizika beadandón. – Elfintorodom. – Legalább négyest kell kapnom rá, és a vizsgán is, ha azt akarom, hogy sikerüljön ez a tantárgy.

– Akkor nem is zavarlak tovább – mondja, és elutasítóan bólint egyet. Jobban fáj, mint amennyire bevallom. Akár csak magamnak is.

– Tényleg nem vagy képes tíz percig beszélgetni velem? – kérdezem, és gyűlölöm a könyörgő színezetet a hangomban, de nem tehetek ellene semmit. Ma, itt, és legfőképpen vele nem.

Hudson hosszú pillanatokig nem mond semmit. Még csak levegőt sem vesz. Végül azonban felsóhajt, és azt feleli:

– Őszintén, Grace, miről beszélhetnénk? Nyilvánvalóan oka van annak, hogy kerülsz. – A hangja halk, és most először veszem észre az arcán a fáradtságot… és a megbántottságot.

De nem csak ő fáradt, és határozottan nem csak ő van megbántva. Talán ezért olyan nyilvánvaló a szarkazmus a szavaim mögött, amikor azt felelem:

– Ó, nem is tudom. Talán azért, mert mi…

– Mik vagyunk? – vág a szavamba, és közben olyan gyorsan lendül felém, mint egy ragadozó, amitől minden porcikámon égnek áll a szőr. – Egészen pontosan mik vagyunk, Grace?

– Barátok – suttogom.

– Mostanában így nevezed? – gúnyolódik. – Barátok?

– És még… – Próbálom kiejteni a szavakat, amire vár, de olyan száraz a szám, mint az alaszkai tundra.

– Ki sem tudod mondani, ugye?

Megnyalom az ajkam, és nyelek egyet. Azután kipréselem magamból azt a két szót, amire nyilvánvalóan vár. A szavakat, amelyek attól a pillanattól kezdve ott lebegtek közöttünk a levegőben, hogy beléptem a könyvtárba, bár semmi jelét nem adta annak, hogy egyáltalán észrevette, hogy ott vagyok.

– Egymás párjai – suttogom. – Egymás párjai vagyunk.

– Azok bizony – feleli. – Hát nem kibaszottul elcseszett helyzet?

10.

Egy új kötelék
élménye

Elfintorodom.

– Nem tudom, hogy mi ez – válaszolom olyan őszintén, amennyire csak képes vagyok.

Hudson összehúzza a szemét, és ma este már másodjára emlékeztet arra, hogy ő nemcsak az a srác, aki néhány héten keresztül a fejemben élt, aztán megmentette az életemet, hanem egy veszélyes ragadozó is. Nem mintha félnék tőle, de… a veszély határozottan jelen van.

Különösen, amikor morogva azt mondja:

– Ne játszadozz velem, Grace! Mindketten tudjuk, hogy a testvérembe vagy szerelmes.

Ez az igazság. Tényleg Jaxont szeretem, de nem mondom ki. Nem tudom, miért nem mondom ki hangosan – valószínűleg ugyanazért, amiért azt sem mondom el, hogy Jaxon múlt héten szakított velem. Majd úgyis rájön, és nem akarok szánalmasan kinézni, amikor megtudja.

Általában nem érdekel, mit gondolnak rólam az emberek, de Hudson nem csak egy random ember. Ő Hudson, és minden porcikám tiltakozik az ellen, hogy sajnáljon engem. Bármilyen kapcsolat van is közöttünk, az a kölcsönös szívósságon és tiszteleten alapul. Egy pillanatra sem tudom elviselni a gondolatot, hogy esetleg azt hiszi, szükségem van a sajnálatára.

Nem tudom, miért számít ez annyira, és őszintén szólva nem vagyok képes leásni a tudatom legmélyére, hogy megfejtsem. Ez a hét önmagában, újabb mély pszichológiai ráeszmélések nélkül is elég rázós volt, köszönöm szépen.

Ezért ahelyett, hogy foglalkoznék az asztalon heverő Jaxon-kijelentéssel – és az összes velejáró érzelmi poggyásszal – a könyvkupacra bökök a fejemmel, amelyet Hudson halmozott fel az asztalán.

– Na és te mivel foglalkoztál az elmúlt néhány napban, azon kívül, hogy elolvastál minden „könnyed” és felemelő könyvet, amit csak a kezed közé kaparintottál? – Feltűnően nagy témaváltás, de imádkozom, hogy vegye a lapot, és legyen partner benne.

Legalábbis, amíg gúnyosan rám nem mosolyog, és azt nem mondja:

– Az összekapcsolódás fonalával.

Na jó, talán mégis Jaxon a jobb téma. Nem is Hudson lenne, ha nem dobná be a szoba közepére azt a kéttonnás lila elefántot, amit próbálunk elkerülni, és közben még arra sem veszi a fáradságot, hogy hátralépjen, amikor lezuhan.

Természetesen szándékosan csinálja – hogy elijesszen. Ismerem Hudsont, tudom, hogy arra számít, ezt a kijelentést hallva összecsomagolom a cuccomat, és elmenekülök. Látom a szemében. Sőt, azt is tudom, mit gondol – nem azért töltöttem el heteket úgy, hogy a fejemben volt, hogy ne jöjjek rá bizonyos dolgokra. Csakhogy amiatt, hogy ennyire szeretne elijeszteni, csak még elszántabb leszek, bármilyen kényelmetlenül érint is a téma. Biztosan nem fogom azt tenni, amire számít.

Ezért ahelyett, hogy visszatérnék a biztonságos kis fizikaprojektemhez a könyvtár másik végébe, leülök egy székre az asztalánál, és megkérdezem:

– És mit találtál róla?

Ott is van, a szeme legmélyén. A meglepődés. Ugyanakkor a tisztelet is, amit mindig is érzett irántam. Az a tisztelet, amivel mindig is bánt velem, még akkor is, ha végképp nem értettünk egyet valamiben.

– Leginkább azt próbáltam kideríteni, hogyan működik – válaszolja, és leül a tőlem legtávolabb eső székre, az asztal túlsó végén.

Ami érdekes fejlemény, tekintve, hogy ő egy belevaló vámpír, én pedig „csak” egy kőszörny vagyok. Viszont nyilvánvaló, hogy tart tőlem. Látom a szája rándulásából, ahogy tartja magát, és hogy idegesen néz mindenre, csak rám nem.

De nem hátrál meg, én pedig önkéntelenül is arra gondolok, hogy talán ugyanabból az okból, mint én.

– Azt hittem, mindenki tudja, hogy működik az összekapcsolódás fonala – mondom neki.

– Na igen, ez nyilvánvalóan nem így van. – Az asztalon dobol az ujjaival, ez az első jele az idegességének, amit még soha nem láttam rajta. – Az alapvető dolgokat tudjuk, hogy akkor létesül, amikor a két ember először ér fizikailag egymáshoz, de nyilvánvalóan sokkal több van mögötte ennél, máskülönben nem lennénk most ilyen helyzetben.

– De ez nem mindig van így, ugye? Úgy értem, a miénk nem akkor létesült, amikor egymáshoz értünk.

– De igen – feleli halkan. – Csak te nem érezted.

– Mert te igen? – kérdezem döbbenten. – Tényleg?

– Igen. – Nincs szarkazmus a hangjában… sem a szemében, miközben a reakciómra vár.

– Hogyan? Mikor? – Szörnyű gondolat jut az eszembe. – Csak nem… már azokban a hónapokban is egymás párjai voltunk, amit együtt töltöttünk? – Egyre jobban szeretném megtudni, hogy mi történt az alatt a kiesett idő alatt.

– Nem. – Megrázza a fejét. – Habár az összekapcsolódás spirituális dolog, de fizikai síkon történik meg, és abban az időben mi nem a fizikai síkon léteztünk.

Ja, igen. Úgy tűnik, lélekben csapdába esni egymással nem elég ahhoz, hogy aktiválja az összekapcsolódást. Akkor jó.

– Szóval akkor mikor történt?

Most már éberebben figyel, a tekintetében van valami, amitől bizseregni kezd a bőröm, és a szám ismét kiszárad.

– A Ludares-pályán. Téged egy kicsit lefoglalt a halálközeli élmény, de én azonnal éreztem.

Elkerekedik a szemem. Így sok minden értelmet nyer, köztük az is, hogy Hudson szétporlasztotta az apja csontjait, majd egyetlen gondolattal elpusztította az egész Ludares-arénát. Hallottam néhány héttel ezelőtt, amikor Macy megkérdezte tőle, miért pusztította el az arénát, mire Hudson azt felelte, azért, hogy soha többé, senki mással ne történhessen meg az, ami velem megtörtént… és úgy gondolom, ez is közrejátszott benne. De most, hogy megtudtam, hogy akkor már a párja voltam, és azt hitte, meghalok a karjai között… meglep, hogy bármi is maradt az iskolából, miután végzett.

– Sajnálom, hogy így kellett megtudnod – mondom neki, mert ez nem az ő hibája… ahogyan az enyém sem. Vagy Jaxoné, mindegy, neki mi a véleménye erről. Ez van és kész. Minél hamarabb elfogadjuk, annál hamarabb tudjuk kitalálni, hogy mit akarunk. És mit fogunk tenni, hogy elérjük. – Biztosan szörnyű volt.

– Hát, nem volt a legideálisabb – ismeri el, és megrándul a szája.

– Haragszol? – kérdezem szinte suttogva a néma könyvtárban.

Először azt hiszem, nem is fog válaszolni… nem hajlandó rám nézni, ezért ez a hirtelen csend minden egyes eltelt másodperccel egyre kínosabbá válik.

Más körülmények között továbblépnék, elhessegetném a kényelmetlen érzést néhány könnyed szóval, ami elveszi a helyzet élét. Ehelyett most kényszerítem magam, hogy ne törődjek a kínos érzéssel, inkább gyakoroljak nyomást Hudsonra, hogy válaszoljon arra a kérdésre, ami már hetek óta nyomaszt. Arra, amit mindig is féltem megkérdezni:

– Egészen pontosan mi történt köztünk abban a négy hónapban, amíg össze voltunk zárva?

11.

A rosszfiúk
a legvonzóbbak

Elsötétül a tekintete, és valami megnevezhetetlen tükröződik indigókék szeme mélyén. Valami, ami zavarja. Valami, ami fáj neki. Valami… ami elgyengíti. Furcsa így gondolni Hudsonra. Még furcsább rájönni, hogy talán én vagyok érte a felelős.

Ám mielőtt még felfoghatnám, hogy milyen fájdalmat érez, vagy mondhatnék valamit, belép a könyvtárba egy alsóbbéves. Nem tudom, hogy kilencedikes vagy tizedikes-e, de még biztosan nincs tizenhat. És határozottan farkas.

Ami nem feltétlenül jelenti azt, hogy rossz. Csak mert Cole és a talpnyalói seggfejek voltak, még nem minden farkas az – gondoljunk csak Xavier-re. Csakhogy nem biztos, hogy van elég energiám kideríteni, hogy ez a kölyök milyen, vagy mik a szándékai, hiszen a szívem úgy dörömböl, akár a mennydörgés, és már így is túl sebezhetőnek érzem magam.

Alighanem Hudson is ugyanígy érez, vagy legalábbis érzékeli a lelkiállapotomat, mert egy szempillantás alatt felpattan a székről. Minden figyelme a gyerekre irányul, meg sem rezdül, igazi ragadozó, ezért a farkas szeme elkerekedik, és döbbenten megtorpan menet közben. Hudson ezután felmordul:

– Te most elmész innen.

– Én most elmegyek innen – ismétli meg a farkas, és majdnem elbotlik a saját lábában, annyira igyekszik minél távolabb kerülni tőlünk. Arra számítok, hogy megfordul és futásnak ered, de elfelejtem, milyen kifejlett a túlélési ösztön ezen a helyen. A farkas elmegy mellettünk, de nem veszi le a tekintetét Hudsonról, amíg oda nem ér a könyvtár ajtajához. És akkor is csak annyira néz másfelé, hogy megtalálja a kilincset.

Kinyitja az ajtót, aztán úgy menekül el, mintha a sátán kutyái üldöznék. Figyelem a távozását, és azon tűnődöm, vajon mit láthatott Hudson szemében, amitől ilyen sietve elinalt. Még csak meg sem próbált ellenkezni.

Amikor azonban Hudson visszafordul felém, nincs a szemében semmi. Sem fenyegetés, sem harag, sem a megtorlás ígérete. Ugyanakkor az is eltűnt belőle, amit néhány pillanattal ezelőtt láttam. A harag és a fájdalom olyan könnyedén szállt tova, ahogy jött.

Csak egy üres lapot látok, ami átlátszó és keskeny, mint az üveg.

– Azt hittem, nem tudod használni az erődet – jegyzem meg, miközben visszaül a székére.

A tekintete félig vidám, félig sértődött.

– Arra még emlékszel, ugye, hogy vámpír vagyok?

– Mert? Ez azt jelenti, hogy nem lehet korlátozni az erődet? Vagy… – Hirtelen eszembe jut valami más. – Csak nem meggyőzted Finn bácsit, hogy azt higgye, megkötötte az erődet?

– Miért tennék ilyet?

– Miért ne? – vágok vissza. – Nem sok embert ismerek, aki önként lemondana a képességéről, miközben megvan a módszere arra, hogy megtartsa azt.

– Nos, én nem vagyok olyan, mint a legtöbb ember. Ha esetleg még nem vetted volna észre, nem igazán könnyű együtt élni az erőmmel. Ha teljesen meg tudnék szabadulni tőle, gondolkodás nélkül megtenném.

– Nem hiszek neked! – A sértődöttsége felháborodássá változik, miközben továbbra is engem néz, én viszont nem hátrálok meg. Inkább vállat vonok, és folytatom: – Sajnálom, de tényleg nem hiszek neked. Túl nagy az erőd ahhoz, hogy csak úgy hátat fordíts neki. Ne felejtsd el, én pontosan tudom, mekkora.

Felvonja a szemöldökét.

– Gondoltál valaha arra, hogy éppen azért mondanék le készségesen róla, mert olyan hatalmas?

– Őszintén szólva nem. Nem igazán tűnsz olyan típusnak.

Mozdulatlanná dermed.

– Miért, az milyen típus?

– Tudod, az önfeláldozó, jót-cselekszem, megmentem-a-világot fajta. – Szándékosan tágra nyitom a szemem, hogy azt sugalljam vele, most megvagy. – Különben is, ha tényleg lemondtál a rábeszélőképességedről, akkor hogy érted el, hogy az a farkas ilyen gyorsan elmeneküljön?

– Már mondtam neked. – A hangja és az arckifejezése önelégültséget sugall. – Vámpír vagyok.

– Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent. – Nyirkos tenyerem azonban másképp vélekedik.

– Ez azt jelenti, hogy a farkaskölyök pontosan tudja, hogy egy vámpír egy pillanat alatt képes kitépni a karját a helyéről, akár birtokolja az erejét, akár nem.

Olyan elégedettnek tűnik, hogy nem tudom megállni, hogy ne gúnyolódjak.

– Ó, tényleg? Komolyan azt hiszed, hogy ilyen nagy és félelmetes vagy?

Válaszként csupán rám néz és lassan pislog, mintha nem hinné el, hogy tréfát űzök belőle. Vagy ami még rosszabb, flörtölök vele. Csakhogy mégsincs annyira meglepődve, mint én magam, amikor rájövök, hogy pontosan ezt csinálom.

Bárcsak tudnám, hogy ez honnan jött! Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem borzongtam bele, amikor Hudson ráförmedt a farkasra. És ez a borzongás nem volt kifejezetten rossz érzés. Nyilvánvaló, mi a zsánerem.

De ez még nem jelent semmit – kivéve, hogy emberként és kőszörnyként is nagyra értékelem az erőt, ha látom. Ugye? Hudson a barátom. Jaxont szeretem, akár szakított velem, akár nem. Bármiféle kémia, ami Hudson és köztem van, csakis az összekapcsolódás fonala miatt létezhet, semmi más nem indokolja.

Tudom, milyen erős volt a kémia Jaxonnal a legelejétől kezdve: még mielőtt megismertem volna, amikor még nem is voltam belé szerelmes. Joggal feltételezhetem tehát, hogy Hudson és köztem is hasonló a helyzet.

Már a gondolattól is megijedtek egy kicsit.

Nem beszélve arról, hogy Hudson még nem válaszolt a kérdésemre, amit a farkas megjelenése előtt tettem fel neki, vagyis még mindig a sötétben tapogatózom. Halvány fogalmam sincs, hogy mi történt köztünk, vagy hogy mit érez velem kapcsolatban. Azt pedig pláne nem tudom, mi a véleménye arról, hogy a párom lett. Ez a sok bizonytalanság azért elég félelmetes…

– Tudom, hogy félelmetes – szólal meg Hudson olyan hirtelen, hogy azt gondolom, a gondolataimban olvasott. Aztán persze kivillantja a szemfogát, és kiderül, hogy még az előző kérdésemre válaszolt.

Csak a szemfoga hegyét látom, mégis újabb borzongás fut végig rajtam, és rájövök, hogy komoly problémával állok szemben.

– Mit akarsz tudni arról a négy hónapról? – kérdezi ezután.

– Bármit. – Nagy levegőt veszek abban a reményben, hogy lecsendesíthetem vadul dobogó szívemet. – Amire csak emlékszel.

– Én mindenre emlékszem, Grace.

12.

Egy makulátlan
elme örök
ambivalenciája

– Mindenre? – visszhangzom, és egy kicsit megdöbbenek a vallomáson.

Hudson előrehajol, és ezúttal, amikor azt feleli, „mindenre”, az inkább morgás, mint beszéd.

Én pedig kis híján lenyelem a nyelvemet és a mandulámat egyszerre.

Mélyen legbelül megmozdul a kőszörny énem, felemeli gyanakvó fejét, bár közben érzem, hogy végigsöpör rajtam a nyugalma. Lecsitítom, és megnyugtatom azzal, hogy tényleg jól vagyok, bár jelenleg sok mindent érzek, csak nyugalmat nem.

– Emlékszem, milyen volt a folyamatos vidámságodra és a zabolátlan optimizmusodra ébredni – mondja rekedt hangon. – Én biztos voltam benne, hogy így fogunk meghalni, összezárva, te pedig legalább ennyire biztos voltál abban, hogy túléljük. Nem is voltál hajlandó semmilyen más lehetőséget számba venni.

– Tényleg? – Ez a fajta zabolátlan optimizmus manapság elég idegennek tűnik számomra.

– Ó, igen. Mindig különböző helyekről meséltél, ahová el akartál vinni, amikor kiszabadulunk. Azt hiszem, biztosra vetted, hogy ha én is látnám, mi mindent lehet szeretni a világon, akkor nem lennék többé gonosz.

– Milyen helyekről? – A hangom olyan, mintha kihívást intéznék felé, nem pedig kérdést, de lehet, hogy tényleg így van. Mert most csakis arra tudok gondolni, milyen nehéz lehetett neki azután, hogy mégis visszatértünk. Először azt sem tudtam, hogy ott van a fejemben, aztán amikor rájöttem, olyan gyanakodva fogadtam őt, amennyire csak lehet.

– Például a Coronado-szigetről, ahová gyakran jártál, amikor még San Diegóban laktál. Komppal mentél át, majd az egész délutánt művészeti galériákban töltötted, azután beültél egy kis, sarki kávézóba, hogy igyál egy csésze teát, és egy akkora kekszet egyél, mint a tenyered.

Ó, te jó isten! Már hónapok óta nem gondoltam arra a helyre. Hudson szavai azonban olyan tisztán hozzák vissza az emlékeimbe, hogy szinte a nyelvemen érzem a csokoládédarabokat.

– Milyen kekszet ettem? – kérdezem tőle, habár nyilvánvaló, hogy igazat mond.

– Az egyik csokoládédarabos volt – feleli vigyorogva, és ez az első igazi mosoly, amit hosszú idő óta látok rajta. Az első igazi mosoly, amit valaha láttam rajta. Felderül tőle az arca… sőt, ha őszinte akarok lenni, az egész helyiség. Még én is… vagy talán leginkább én.

És mivel ez egy kényelmetlen gondolat… és kényelmetlen érzés… azt is megkérdezem:

– És a másik keksz? – Ezt még soha senkinek nem mondtam el, szóval úgy gondolom, biztonságban vagyok.

Hudson mosolya azonban kiszélesedik.

– Mazsolás zabkeksz, amit nem is igazán szeretsz, csakhogy Miss Velmának az a kedvence, de senki sem veszi őket. Mindig azt mondta, hogy nem fog olyat sütni többé, de te láttad rajta, hogy ez elszomorítja, ezért mindig vettél egyet, amikor odamentél, csak hogy legyen oka újra elkészíteni őket.

Elakad a lélegzetem.

– Még soha senkinek nem beszéltem Miss Velma zabkekszéről.

Hudson rám néz.

– Nekem igen.

Hónapok óta nem gondoltam Miss Velmára. Régen, amikor még San Diegóban éltem, legalább hetente egyszer elmentem hozzá, ám amikor meghaltak a szüleim, nagyon kiborultam, és soha többé nem látogattam meg. Még elköszönni sem mentem vissza, mielőtt elutaztam Alaszkába.

Barátok voltunk, ami ostobán hangzik, tekintve, hogy ő csak egy cukrászdában dolgozó hölgy volt, mégis ez az igazság. Bizonyos napokon sokáig ott maradtam nála, és órákon át beszélgettünk. Számomra ő volt az a nagymama, aki soha nem adatott meg, én pedig jól helyettesítettem az unokáit, akik az ország másik felén laknak. Aztán egy nap hirtelen eltűntem. Összerándul a gyomrom a gondolatra, hogy ő ott van, és azon töpreng, vajon hová lettem.

Mivel az utóbbi időben túl sok szomorúság ért, visszaszorítom a bűntudatot, és azt kérdezem:

– Mi másra emlékszel még?

Egy pillanatra úgy vélem, folytatni fogja az előző témát – vagy még rosszabb, elmesél egy történetet a szüleimről, amivel most nem tudnék megbirkózni. Csakhogy rá jellemzően sokkal többet vesz észre, mint amennyit kellene. Sokkal többet, mint amennyit szeretnék, hogy észrevegyen.

Ezért ahelyett, hogy valami szentimentális, kedves vagy szomorú dolgot említene, bosszankodó arcot vág, és így szól:

– Emlékszem, ahogy ott álltál fölöttem minden reggel, hajnali hétkor, és követelted, hogy ébredjek fel, és keljek ki az ágyból. Ragaszkodtál hozzá, hogy mindig csináljunk valamit, bár semmi tennivalónk nem volt.

Kissé elvigyorodom, amikor meghallom a hangjában az elgyötörtséget.

– És mit csináltunk? Úgy értem, azon kívül, hogy történeteket meséltünk egymásnak.

Hosszú ideig hallgat, majd azt feleli:

– Csillagugrásokat.

Erre a válaszra egyáltalán nem számítottam.

– Csillagugrásokat? – kérdezem megütközve. – Komolyan?

– Több ezret! – Ha ennél unottabb képet vágna, már kómában feküdne.

– De ez hogy lehetséges egyáltalán? Úgy értem, nem volt testünk, ugye?

– Megrengetted az egész létezési síkot, amikor ugráltál. Totál ciki volt, de…

– Ó, te jó isten, mondd, hogy nem kőszörny alakban voltam egész végig! – vágok a szavába.

– De bizony! Megpróbáltalak meggyőzni, hogy válassz valami csendesebb hobbit, mondjuk agyaggalamb-lövészetet vagy fapapucsos táncoltatást… de hajthatatlan voltál. Csakis csillagugrásokat akartál csinálni. – Megvonja a vállát, egy olyan mit-tehettem-volna típusú módon, aztán kirobban belőle a visszafojtott nevetés. – Dehogyis! A rendes emberi alakodban voltál, de azok a terpeszugrás maratonok… – Kacsint egyet.

– De hát én gyűlölöm a csillagugrást!

– Hát igen. Most már én is. De tudod, mit mondanak a gyűlöletről, ugye, Grace? – Hátradől a székén, és olyan perzselő tekintettel néz rám, hogy begörbülnek tőle a lábujjaim, és kiegyenesedik a hajam. – Nagyon vékony a határvonal a gyűlölet és a…

– Én ebben nem hiszek. – Vágok a szavába, mielőtt befejezhetné a régi mondást, hogy vékony a határvonal a gyűlölet és a szeretet között. Nem azért, mert nem hiszek benne, bár ezt próbálom elhitetni vele, hanem azért, mert egy részem tényleg így gondolja. És ezzel most nem tudok szembenézni.

Szerencsére Hudson nem kényszerít színvallásra, és ezért végtelenül hálás vagyok neki. Viszont nem is lép túl rajta csak úgy. Ott marad, ahol volt, a karját a mellette lévő szék támláján nyugtatja, hosszú lábát kinyújtja maga elé az asztal alatt, és közben engem néz. A másodpercek pedig csak telnek.

Mennem kellene – menni akarok –, de van valami a tekintetében, ami miatt nem mozdulok, mintha odaszegezne a székhez, és közben a szívem ki-kihagy egy ütemet. Minden eltelt másodperccel egyre kényelmetlenebbül érzem magam, és végül már nem tudom tovább elviselni. Még nem állok készen arra, hogy szembenézzek ezzel. De mással sem. Hátratolom a székem az asztaltól, és azt mondom:

– Mennem kell…

– Akarod tudni, mire emlékszem még? – szól közbe.

Igen. Mindent tudni akarok, amire emlékszik, mindent, amit neki mondtam, hogy biztos legyek benne, nem árultam el túl sokat, és nem adtam olyan hatalmat a kezébe, amivel elpusztíthat. De azt is tudni akarom, hogy ő mit mondott el nekem.

Többet akarok tudni a kisfiúról, akitől elszakították az öccsét. Az apáról, aki úgy bánt vele, mintha egy idomított fóka lenne, és fegyverként használta fel őt. Az anyjáról, aki elfordította a fejét, amikor azt a sok szörnyűséget művelték a fiával, de aztán megsebezte Jaxont, amiért megölte őt.

– „Ó, mily kusza, nagy hálót szövünk…”

– Szállj ki a fejemből! – parancsolok rá, és áthatóan nézek a szemébe. – Hogy tudsz…

– Nem kell gondolatolvasónak lennem ahhoz, hogy tudjam, mire gondolsz, Grace. Minden az arcodra van írva.

– Igen, nos, most mennem kell.

– Pedig már épp kezdtem belejönni. – Ő is feláll, amikor én, és a hangja ismét gúnyos, amikor folytatja: – Jaj, ugyan már, Grace! Nem akarod hallani, mi a véleményem a piros szalagavatós ruhádról? Vagy arról a fürdőruháról, amit a Mission strandon viseltél egyszer?

– Fürdőruháról? – nyögök fel, és lángba borul az arcom, mert rájövök, miről beszél. Egy icipici bikiniről, amit Heather vett nekem a helyi szörfösboltban, és azt mondta, hogy nem merem felvenni. Általában nem ugrottam volna be egy ilyen kihívásnak, de megvádolt azzal, hogy túlságosan komoly vagyok, sosem lépek ki a komfortzónámból, és hogy egyszerűen csak gyáva vagyok.

– Tudod – erősködik Hudson –, az a lila bikini a sok madzaggal. Nagyon… – apró háromszögeket rajzol a levegőbe – geometrikus volt.

Tudom, hogy gúnyolódik velem, de van valami parázsló a szemében a nevetésen kívül. Valami sötét, veszélyes és kissé izgató.

Megnyalom hirtelen kiszáradt ajkamat, és próbálom kipréselni a szavakat a torkomban nőtt, hatalmas gombóc mellett.

– Tényleg mindent elmondtam neked, ugye?

Felvonja a szemöldökét.

– Honnan kellene tudnom?

Jogos észrevétel, én viszont már túlságosan zaklatott vagyok ahhoz, hogy ezt elismerjem.

– Ha láttad azt a bikinit, akkor láttad…

Nem mond többet, és nem is fejezi be helyettem a mondatot. Nem tudom, hogy ez kedvesség-e tőle, vagy ez is csak egy módja annak, hogy kínozzon. Most már egyértelműen látszik a szemében a forróság, és hirtelen úgy érzem, mintha a vérem egyszerre megfagyna és felforrna. Nem tudom, mit tegyek vagy mit mondjak – néhány oxigénhiányos pillanatra még azt is elfelejtem, hogyan vegyek levegőt –, ekkor azonban Hudson pislog egyet, és a forróság olyan hirtelen tűnik el, ahogy jött.

Valójában olyan gyorsan, hogy azt gondolom, talán csak képzeltem.

Különösen, amikor gúnyosan rám néz. Vigyorog, és azt mondja:

– Ne aggódj, Grace! Biztosra veszem, hogy bőven maradt még titkod.

– Nos, én azért erre nem vennék mérget. – Kényszerítem magam, hogy én is ugyanilyen gúnyosan mosolyogjak. – Ami szívás, mert nem emlékszem, hogy valaha is láttalak volna mást viselni, mint ezt a kis Armani kabalaruhádat. – Intek a kezemmel, hogy rámutassak elegáns ingére és a nadrágjára.

Végignéz magán, majd azt kérdezi:

– Mi a baj azzal, ahogy öltözködöm?

– Nincs vele semmi baj – válaszolom, mert ez az igazság, és mert senki… tényleg senki… nem lenne dögösebb egy Armani nadrágban, mint az a vámpír, aki most előttem áll. Nem mintha ezt közölném vele. Így is elég nagy az arca. Ráadásul, ha hangosan is bevallanám, azzal úgy érezném, hogy átlépek egy határt, amit még nem biztos, hogy át akarok lépni. Összekapcsolódás ide vagy oda.

Veszélyesen összevonja a szemöldökét.

– Lehet, hogy ezt mondod, de az arcod egészen mást sugall.

– Ó, tényleg? – Most rajtam a sor, hogy felvonjam a szemöldököm, és közben egy kicsit közelebb hajolok hozzá. – És egész pontosan mit látsz az arcomon?

Először azt hiszem, nem is fog válaszolni, de aztán látom, hogy valami megváltozik benne. Valami átalakul, és végül az óvatosság, amit pajzsként tartott maga előtt, olyan vakmerőséggé változik, amit nem vártam tőle.

– Azt látom, hogy mindegy, mi történt közöttünk abban a négy hónapban, te mindig Jaxont fogod szeretni. Azt látom… – Egy időre elhallgat, és ő is közelebb hajol hozzám, az arcunk már csak néhány centire van egymástól, a szívem pedig majd’ kiugrik a mellkasomból. – Hogy nem nyugszol, amíg meg nem találod a módját, hogyan szakítsd szét az összekapcsolódásunk fonalát.

13.

Az őszinteség fáj

– Te ezt akarod? – suttogom, miközben érzem, hogy a fülemben dobol a vér. – Elszakítani a fonalat?

Hudson ismét hátradől, és megkérdezi:

– Ez boldoggá tenne téged?

A kérdése felkavar valamit bennem, amire még nem állok készen, ezért inkább a haragot választom, ami mindig sokkal könnyebben működött kettőnk között.

– Hogy lehetnék boldog, miközben még olyan sok minden rejtély az életemben? Hogy lehetnék boldog, ha még csak arra sem vagy hajlandó, hogy eljátszd, hogy igazat mondasz?

– Én mindig igazat mondtam neked! – vág vissza. – Csak rendszerint túl makacs vagy ahhoz, hogy elhidd.

– Én vagyok makacs? – kérdezem hitetlenkedve. – Én? Te nem vagy képes egyenes választ adni semmire!

– Nagyon is nagyon sok választ adtam. Csak egyik sem tetszik neked.

– Ebben igazad van. Azért nem tetszenek, mert nem szeretem a rengeteg mellébeszélést. Feltettem egy egyszerű kérdést, de te nem vagy képes…

– Ebben a kérdésben nincs semmi egyszerű, és ha nem dugnád a fejed abba az átkozott homokba, ezt te is pontosan tudnád! – Harag parázslik a szemében, és ezúttal, amikor kivillantja a szemfogát, pokoli félelmetes hatást kelt. Nem azért félelmetes, mert attól félek, hogy bántana engem, hanem azért, mert rájövök, milyen nagy hatással van rá a kettőnket összekapcsoló fonál bizonytalansága.

És mivel a szavai túlságosan is célba találnak, elpárolog a haragom. Nem azért, mert nincs igazam abban, hogy kitérő választ adott, hanem pont azért, mert igen. Az ő észrevétele is jogos. Ami azt jelenti, hogy az igazság valószínűleg valahol félúton van.

Emiatt veszek egy nagy levegőt, és fújom ki lassan.

Ezért nyúlok a keze után és szorítom meg erősen.

Ezért súgom neki:

– Igazad van.

Elernyed a válla, az ő haragja ugyanolyan könnyen elillan, mint az enyém. Viszonozza a szorítást, hosszú ujjai az enyéim közé siklanak, és erősen fognak, habár az arca még mindig óvatos.

– Miért van az az érzésem, hogy hamis biztonságérzetet próbálsz kelteni bennem?

Szomorú pillantást vetek rá.

– Talán ugyanazért, amiért azt gondolom, hogy te is ezt teszed velem.

– És mi ez az ok?

Egy részem nem akar válaszolni rá, és ugyanez a részem már azt is megbánta, hogy egyáltalán elkezdtük ezt a beszélgetést. Csakhogy megtörtént, és én vádoltam meg őt azzal, hogy nem egyenes velem. Ami azt jelenti, hogy nekem kell jobbnak lennem ennél, még akkor is, ha az igazság kimondása több mint zavarba ejtő számomra.

– Félek – vallom be végül, és mindenhova nézek, csak a nevetségesen jóképű arcára nem.

– Félsz? – ismétli meg, a hangjából egyértelműen hallatszik a döbbenet. – Tőlem?

– Igen, tőled! – válaszolom, és ekkor a szemébe nézek. – Hát persze, hogy tőled! És Jaxontól. Meg ettől az egész helyzettől. Az lenne a csoda, ha nem félnék. Hatalmas ez a káosz, és bárhogy alakul is a dolog, valaki meg fog sérülni.

– Hát nem látod, hogy épp ezt próbálom elkerülni, Grace? – Megrázza a fejét. – Nem akarlak megbántani.

– Akkor ne tedd! Csak légy velem őszinte, Hudson, és akkor én is őszinte leszek veled.

– Az őszinteség nem garantálja, hogy nem sérülünk meg – feleli halkan.

Ekkor jövök rá, hogy ő is legalább annyira össze van zavarodva, mint én.

Ugyanannyira, mint Jaxon.

Nem tudom, miért nem vettem ezt észre eddig. Talán azért, mert mindig olyan higgadt, magabiztos, ura a dolgoknak, mintha mindig tudná, mi történik.

De persze, ez a helyzet nem hasonlít semmihez. Akárkivel beszéltem, ilyenről még sosem hallott. És meg kell mondanom, kicsit elegem van már belőle, hogy mindig én vagyok a kísérleti nyúl mindenféle paranormális helyzetben.

Az első ember a Katmere-en.

Ezer éve az első kőszörny.

Egy örökkévalóság óta az első személy, aki kihívást intézett a Kör felé, hogy bekerülhessen a tagok közé.

Az első személy, akiben elszakadt az összekapcsolódás fonala… aki aztán rájött, hogy szinte azonnal lett egy másik párja.

A fantasykönyvekben a párra találás mindig csodálatos, lenyűgöző és elképesztő élmény. Szerintem viszont azok a szerzők, akik ilyeneket írnak, nyilvánvalóan még sosem találták meg a párjukat az életben. Mert ha így lenne, tudnák, milyen zavaros, félelmetes és nyomasztó ez a helyzet.

Tudnák, hogy nincs varázspálca, amit elég meglengetnünk, és működőképessé teszi a kapcsolatot. Könnyűvé. Vagy olyanná, amilyet akarsz.

Egy részem legszívesebben elmenekülne, pontosan azt tenné, amivel Hudson megvádolt: a homokba dugnám a fejem, amíg ez az egész káosz meg nem szűnik, vagy már nem számít többé.

Hudson azonban engem néz, és a válaszomat várja. Ráadásul ő és Jaxon halhatatlan, én pedig elég közel állok hozzá. Vagyis ez a helyzet nem fog megoldódni, hacsak nem birkózom meg vele.

Ezért ahelyett, hogy elmenekülnék, elrejtőznék kétségbeesett vágyam által vezérelve, hogy megvédjem magam, ránézek Hudsonra, és kimondom az egyetlen igazságot, amit tudok:

– Igazad van. Az őszinteség nem fog megkímélni minket attól, hogy megsérüljünk. – Miközben ezt mondom, eszembe jut a héten korábban folytatott beszélgetésem Jaxonnal. Az a párbeszéd volt a legnyíltabb, legőszintébb és leglesújtóbb egész életem során, és utána mindkettőnknek fájt. – De azt legalább garantálja, hogy mindannyian értjük egymást. És úgy vélem, ennél többet nem is remélhetnénk.

Látom, hogy a szavaim megérintik Hudsont, úgy hatnak rá, mintha gyomorszájon ütötték volna. És ekkor rájövök, hogy el kell neki mondanom az igazat, bármennyire sebezhetőnek, védtelennek és összetörtnek érzem is magam miatta.

Nagy levegőt veszek, lassan ötig számolok, aztán kimondom:

– Jaxon és én szakítottunk.

14.

Mintha
a kőnek
beszélnél

Hudson szeme elkerekedik, az arcából kifut a vér.

– Szakítottatok? – ismétli meg, mintha nem hinne a fülének.

Én közben az arcát tanulmányozom, próbálom kitalálni, mit gondol vagy érez, de a döbbenet az egyetlen érzelem, amit látok rajta, mielőtt bezárulna.

Ami nem ér meglepetésként. Mindig is úgy gondoltam, hogy Jaxon ért a legjobban az érzelmei elrejtéséhez – persze ha nem számítjuk ide a földrengéseket –, Hudson viszont pókervilágbajnoki szinten műveli a kifürkészhetetlenséget.

Annak ellenére, hogy ezt tudom, akaratlanul is ideges leszek, miközben szándékosan kifejezéstelen tekintettel bámul rám. Ezért elkezdek olyan hevesen magyarázkodni, hogy majdnem összeakad a nyelvem.

– Úgy döntöttünk, szünetet tartunk, hogy jobban… Nos, ő hozta szóba, vagyis gondolom, mondhatjuk, hogy ő döntött így… de közösen megbeszéltük, és úgy gondoljuk, hogy ez a szünet talán…

Minél többet fecsegek, Hudson arca annál keményebbé válik, nekem pedig magamra kell parancsolnom, hogy hagyjam abba a szóáradatot, vegyek végre levegőt. Ezután visszaszámolok tíztől, és amikor képes vagyok újra rendesen gondolkodni, megint elkezdem:

– Azt mondta, nem helyes… hogy mindenkinek fájdalmat okoz… és a dolgok, szóval, a dolgok már nem… – Nem folytatom a mondatot, mert nem tudom, hogyan fejezzem ki magam.

– Már nem olyanok, mint régen? – fejezi be helyettem. – Igen, egy elszakított fonál ezt teszi a párral.

– Ez nem csak a fonál miatt van. Mi…

– De igen! – erősködik Hudson a szavamba vágva. – Ha úgy tennénk, hogy nem így van, attól csak gyerekesnek tűnnénk. Miattam szakítottatok, pedig pontosan ezt próbáltam elkerülni.

– Ezért ügyeltél rá, hogy soha ne maradj velem kettesben az ebédnél vagy bárhol máshol?

Megvonja a vállát.

– Mégis itt vagyunk.

– Jaxon és én azért szakítottunk, mert az utóbbi időben minden megváltozott közöttünk – ellenkezem. – Az összekapcsolódás fonala nélkül semmi sem az igazi. Nem miattad. Cole és a Vérontó istenverte varázsigéje miatt. – Megszorítom a kezét. – Őszintén mondom.

Hudson egy ideig csak néz rám, de nem mond semmit. Azután elengedi a kezem, megrázza a fejét, majd elkezdi összeszedni a tollait meg a füzeteit az asztalról.

– Mit csinálsz? – kérdezem. – Most komolyan elmész anélkül, hogy bármit is mondanál? Megint?

– Zár a könyvtár – válaszolja, és bólint valakinek a vállam fölött. – Menj, és szedd össze a holmidat, aztán felkísérlek a szobádba.

– Nem szükséges. – Eltávolodom tőle, zavartság és megbántottság kavarog bennem. Azt hittem, hogy az őszinteség a megoldás… az előbb értettünk egyet abban, hogy ez a helyes út… most pedig úgy bánik velem, mintha kőszörnyitiszt kapna tőlem, ha egyszer végre valódi párbeszédet folytat velem.

– Tudom, hogy nem kell megtennem, de akarom. – Most először lép ki az asztal mögül, amióta szóba elegyedtünk egymással, és az asztalom felé kísér, ahol a holmim van.

– Egyedül is tökéletesen képes vagyok átmenni a könyvtár másik végébe – próbálom ezúttal erélyesebben az értésére adni.

– Grace! – A hangja fáradt, amikor kimondja a nevem, mintha túl nagy erőfeszítést jelentene számára minden, ami velem meg ezzel a helyzettel kapcsolatos. Feldühít, de tovább folytatja: – Átugorhatjuk ezt a veszekedést, ha elismerem, hogy tisztában vagyok vele, hogy bármit képes vagy megtenni, amit csak akarsz? De attól még felkísérlek a szobádba.

– Miért kellene megengednem, hiszen nyilvánvaló, hogy semmit nem akarsz tőlem?

A sóhajtása egyszerre eltúlzott és türelmetlen.

– Jelen pillanatban szeretném befejezni a beszélgetésünket négyszemközt, miközben felkísérlek a szobádba. – Az akcentusa miatt minden egyes szó éles kis nyílheggyé változik. – Ez elég egyértelmű válasz, vagy legyek még konkrétabb?

Abbahagyom a pakolást, és lesújtó pillantást vetek rá. Viszonozza a tekintetemet, valamit motyog a bajusza alatt, amit nem igazán értek, de tudom, hogy azzal kapcsolatos, milyen fárasztó elviselnie engem. Jól van, értem én. Tudom, hogy az érzéseim zavarosak ma este, de próbálom rendbe tenni őket. És lehet, hogy nehéz velem, de attól még nem beszélhet velem úgy, mint egy kisgyerekkel. Hacsak nem akarja, hogy tényleg kisgyerek legyek.

Csábít a gondolat. Bizonyára helytelen, de olyan csábító, hogy nem tudok ellenállni neki.

Kihúzom magam, karba teszem a kezem a mellkasomon, és kővé változom. Az a legjobb abban, hogy megtanultam irányítani a kőszörny énemet, hogy bármikor képes vagyok szoborrá változni, ugyanakkor érzékelni magam körül a világot… ami azt jelenti, hogy látom Hudson tágra nyíló szemét, és azt, hogy szó szerint eltátja a száját. Meg kell mondanom, mindent megér a látvány, hogy Hudson szava elakad, még akkor is, ha ebben a formában nem tudok visszavágni neki.

Különösen, amikor észbe kap, és becsukja a száját, de ügyel arra, hogy a szemfoga ezúttal teljesen látszódjon. Nem tudom, mit tervez vele, hiszen azonnali fogorvosi beavatkozásra szorulna, ha megpróbálna ilyen alakban megharapni.

Amka, a könyvtáros közeledik óvatosan, mintha nem tudná, hogy beleavatkozzon-e ebbe a dologba kettőnk között, bármi legyen is ez. Nem hibáztatom. Nem ez az első civakodás a varázserővel rendelkező diákok között, ennyit már én is láttam, pedig még csak néhány hónapja vagyok itt. Elképzelni sem tudom, ő mennyi ilyennek lehetett már szemtanúja.

Hudson mond neki valamit, de fogalmam sincs, mit, mert olyan érzés, mintha öt méter mély víz alól hallanám – vagy még lentebbről. Amka válaszol neki, és bármit is mond, nem tetszik Hudsonnak, mert az arcán látható harag lassan átalakul valami mássá, ami kísértetiesen hasonlít a félelemhez.

Ezt az érzést nem gyakran látni rajta – utoljára akkor mutatta ki, amikor az apja megharapott – ezért nem is vagyok biztos benne, hogy ez tényleg félelem, amikor azonban közelebb lép hozzám, és sürgetően beszélni kezd, úgy gondolom, talán ideje visszaváltoznom. Meg akartam leckéztetni, mert olyan lekezelően bánt velem, de nem akartam a szívbajt hozni rá.

Behunyom a szemem, és a platinaszínű fonalat keresem magamban, amivel visszaváltozom emberré, de olyan gyorsan csinálom, hogy közben az ujjaim egy másik fonálhoz is hozzáérnek. Ez smaragdzöld, és először akkor vettem észre, amikor a mosodában voltam, de valami azt súgja, hogy ezt a fonalat nem szabad megérintenem. Nincs is időm foglalkozni ezzel a véletlen balesettel, mert egy másik fonál vonja magára minden figyelmemet. Ez ragyogó kék, és most fényesen izzik. Sőt, mindenfelé szikrák repkednek belőle.

Nem kell zseninek lennem ahhoz, hogy rájöjjek, ez az összekapcsolódás fonala. Mondhatni, attól a pillanattól kezdve ismerem, amióta Hudson kijelentette, hogy én vagyok a párja. Miután magamhoz tértem a döbbenetből, első dolgom volt megkeresni a fonalat. Nem tartott sokáig megtalálnom, mert ez volt az egyetlen, ami fényesen ragyogott.

Akkor láttam utoljára izzani. Azóta is mindennap megnéztem, ezért biztos vagyok benne. Most viszont olyan erősen ragyog, hogy szinte irizál, és csak egyetlen dolog van, amire gondolhatok, hogy…

Elakad a lélegzetem, az egész testem riadókészültségbe kerül, mert egy szempillantás alatt magamban érzem Hudsont.

Nem olyan, mint régen, amikor tudtunk egymással beszélgetni a fejemben. Most sem értem jobban, amit mond, mint egy perccel ezelőtt, pedig szinte kiabál nekem, a szobornak. Viszont érzem őt, meleg, erős és kétségbeesett. A korábbi távolságtartása már rég eltűnt.

Ezért megfogom a platinafonalat, és gyorsan visszaváltozom. Megleckéztetni, amiért gyökér volt, egy dolog, konkrétan halálra rémiszteni már teljesen más tészta.

Amint visszaváltozom emberré, Hudson megragad és magához ölel, a mozdulat egyszerre elképesztően megnyugtató és rendkívül intim.

– Mi történt? – kérdezi, amikor hátralép, a keze a karomat dörzsölgeti le-fel, mintha el sem hinné, hogy újra hús-vér ember vagyok… vagy talán a sérüléseket keresi rajtam. – Miért változtál át?

– Mert seggfej voltál, és elegem lett belőle, ezért átváltoztam, hogy ne kelljen többet hallgatnom.

Rövid időn belül másodjára esik le az álla, mögöttünk Amka a fejét rázza és kuncog. Hudson csakis rám figyel, ezért nem is pillant a könyvtárosra, aki kacsint egyet, és felfelé néző hüvelykujját mutatja felém. Nyilvánvalóan nem én vagyok az egyetlen, aki úgy gondolja, hogy a srácokat helyre kell lenni, ha basáskodó faszkalapként viselkednek.

Csak arra van időm, hogy átfusson a fejemen a gondolat, hogy soha ne tegyek ilyet Jaxonnal, amikor Hudson felháborodva rám förmed:

– Kővé változni a lehető legéretlenebb felhasználása az erődnek! – Megint teljesen kilátszik a szemfoga, és nem tudom eldönteni, hogy meg akar ijeszteni, vagy csak annyira dühös, hogy nem tud uralkodni rajta. Végül úgy gondolom, nem számít, de kettőn áll a vásár. Befejezem a holmim összepakolását, majd előrehajolok, így az arcunk már csak néhány centire van egymástól.

– Nem. A legéretlenebb felhasználása az erőmnek az lett volna, ha téged változtatlak kővé – mondom neki.

Ezután megveregetem a vállát – félig fenyegetésként, félig megnyugtatásként –, és elsétálok mellette. Kifelé menet integetek Amkának, és otthagyom Hudsont, hogy vagy főjön a saját levében, vagy nyelje le a büszkeségét, és szaladjon utánam.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem azon szurkolok, hogy az utóbbit válassza.

15.

Egy kis
fonalméregetés

Félúton járok a lépcső felé, és már-már meggyőzöm magam arról, hogy Hudson hagyta, hogy a harag győzzön, ám ekkor meglep. És amikor azt mondom, hogy meglep, azt szó szerint értem.

Néztem, hogy jön-e, hallgatóztam, de olyan gyorsan és halkan mozog, hogy ennek ellenére nagyon meglepődöm, amikor hátulról megfogja a csuklómat, és maga felé fordít. A fogása gyengéd, bár olyan gyorsan rántja meg a karomat és fordít meg, hogy fel sem tudom fogni, mi történik, máris ott állok egy félig bosszús, félig vigyorgó vámpírral szemben. Hudson viszont pontosan tudja, mi történik, ugyanis belép az intim szférámba, és hátrálásra késztet. Addig megyek, amíg már nem tudok tovább, a hátam az ősi faliszőnyeggel borított kőfalhoz nyomódik. Arra gondolok, hogy kiszabadítom a csuklómat, de biztosan megérzi, mert egy kicsit erősebben szorítja meg. Ahhoz nem elég erősen, hogy fájdalmat okozzon, de ahhoz igen, hogy érezzem a csuklóm belső oldalán az érzékeny bőrbe nyomódó ujjait.

– Ugye nem hiszed, hogy te vagy az egyetlen, aki felelőtlenül használja az erejét? – kérdezi, és a kérdésben épp csak annyi önteltség van, hogy az idegeimmel játsszon… ugyanakkor el is akad tőle a lélegzetem.

Ami olyan közhelyes. Ne már!

A fiú seggfejként viselkedik. A lány megleckézteti. A fiú ezután látványosan kimutatja az érzelmeit, mire a lány a hatása alá kerül?

Aha, kösz, nem! Nekem több kell egyszerű gesztusnál, hogy behódoljak – bármilyen vonzó és kreatív is a kérdéses fiú.

Éppen ezért azt válaszolom:

– Úgy emlékszem, azt mondtad, nem kell használnod az erődet. – A hangom a lehető legunottabb, amit csak képes vagyok produkálni. – Elvégre vámpír vagy.

– Az észrevétel volt, nem szándéknyilatkozat – feleli, és most már olyan közel van hozzám, hogy érzem a forró lélegzetét a fülemnél.

Borzongás fut végig a gerincemen, de egyáltalán nem a félelemtől. Fészkelődöm egy kicsit, próbálom minél jobban eltávolítani a bőrömet a szájától: nem azért, mert nem jó érzés, hogy ilyen közel van, hanem azért, mert attól félek, túlságosan is az.

– Kár! – mondom neki, amikor végül megfelelő távolságra kerülök az arcától. – Pedig már előre örültem, hogy megint felrobbantasz ezt-azt.

Elkomolyodik, a huncut csillogás eltűnik a szeméből.

– Én meg itt güriztem, hogy ez ne történhessen meg.

A hangja gúnyos, mint mindig, de elég jól ismerem már Hudsont ahhoz, hogy felismerjem, van némi igazság a szarkazmusa mögött.

Ez áthatol a védőbástyáimon, amelyek egész éjszaka álltak.

– Na igen. Én is – csúszik ki a számon, mielőtt rájövök, hogy hangosan is kimondtam.

Elernyed a válla, és egy pillanatra olyan legyőzött arcot vág, amilyet még sosem láttam rajta.

– Ez egy őrült nagy zűrzavar, Grace.

– A legnagyobb – értek egyet vele, majd érzem, hogy az enyémhez támasztja a homlokát.

Meglehetősen intim helyzetnek, intim pillanatnak tűnik, és arra gondolok, hogy elhúzódom. De az intim nem feltétlenül jelenti azt, hogy szexuális természetű a gesztus. Már eddig is sok intim pillanatunk volt, hiszen hetekig a fejemben élt. Így hát meggyőzöm magam arról, hogy ez is csak egy olyan.

Különben is, azt hiszem, nekem legalább annyira szükségem van a vigasztalására, mint amennyire neki az enyémre.

Így hát az egyetlen dolgot teszem, amit ebben a helyzetben lehet, az egyetlent, amit helyesnek érzek. Kihúzom a kezemet laza szorításából, és átölelem. Az univerzum durván megviccelt bennünket, amikor összekapcsolt, most azonban nem egy pár vagyunk, hanem két barát, akik egy csendes pillanaton osztoznak egy rohadtul elcseszett helyzetben.

Vagy legalábbis ezt mondom magamnak.

Az ölelés csak egy percig tart, de ez is elég ahhoz, hogy az emlékezetembe véssem, milyen érzés magas, karcsú teste az enyémhez simulva.

Elég ahhoz, hogy érezzem vadul dobogó szívét a kezem alatt.

Bőven elég ahhoz, hogy…

– Éreztelek – mondom neki, amikor végül hátralép. – Amikor kőszörny voltam. Éreztelek az összekapcsolódás fonalán. Próbáltál eljutni hozzám.

Erre egy pillanat alatt visszatér a szemébe a bosszúság és még valami, amit nem ismerek fel.

– Azt hittem, valami rossz történt veled, hogy megint csapdába estél kőszobor alakban. Vagy valaki varázslatot bocsátott rád. Nagyon megrémültem. – A tekintete láttán megfogadom, hogy soha többé nem teszek ilyet vele.

– Hát igen, tényleg nem tetszett, ahogy velem beszéltél. Nem vagyok gyerek, és nem szeretem, ha úgy kezelnek.

Úgy vélem, hallom, ahogy Hudson a fogát csikorgatja, végül azonban lehajtja a fejét, és így szól:

– Igazad van. Bocsánatot kérek.

Annyira megdöbbent, hogy beismeri a hibáját, hogy csak annyit tudok felelni rá:

– Elnézést, azt hittem, Hudson Vegával beszélek.

– Hagyjuk – motyogja, aztán elhúzódik, és elindul a folyosón.

Utánasietek. Nagyra értékelem, hogy rövideket lép, hogy ne kelljen szaladnom mellette.

– Szóval az összekapcsolódás fonalán keresztül próbáltál eljutni hozzám? – kérdezem, amikor befordul a sarkon.

Kényelmetlenül érinti a téma, és talán hagynom kellene, de hogyan fogok megtudni bármit is arról, hogyan működik ez a fonál, ha nem kérdezek róla? Az ilyesmit nem tanuljuk az órákon, ráadásul meg sem tudok ilyeneket kérdezni addig, amíg én magam nem tapasztalom meg.

– Ugyanúgy használtam, hogy energiát küldjek neked, mint ahogy te tetted a Kör kihívása után. – Oldalról rám pillant. – Ami majdnem megölt, emlékszel?

– Biztos vagyok benne, hogy az az apád harapása volt – vágok vissza. – És mégis mit kellett volna tennem? Meghalni úgy, hogy még mindig bennem van az erőd?

– Ó, nem is tudom, talán bízni bennem, hogy nem hagylak meghalni? – Olyan elcsigázott a hangja, hogy majdnem felnevetek. Csak azért nem teszem, mert ez még jobban felbosszantaná.

– Bíztam benned – mondom neki, amikor végül odaérünk a lépcsőhöz. – Úgy értem, bízom benned.

A tekintete perzselő, azután kinyújtja a kezét, és megfogja az enyémet. Finoman megszorítja, majd ismét elengedi.

– Szóval láttad az összekapcsolódásunk fonalát? – kérdezi, amikor felérünk a lépcső tetejére.

– Mindennap látom – válaszolom. – De ma másképp nézett ki. Mintha ragyogna és szikrázna az energiától. – Megint ránézek a fonálra. A szikrák már nincsenek ott, de a ragyogás még megvan.

– A szikrák bizonyára azért voltak, mert próbáltalak elérni.

– Igen, én is ezt gondoltam.

– Észrevettél még valami mást is? – A szobámhoz vezető, hosszú folyosó felé terel.

– Például?

Néhányszor megköszörüli a torkát, és mereven előreszegezi a tekintetét, miközben kinyögi:

– Mondjuk, hogy mennyire máshogy néz ki, mint a Jaxonnal összekapcsoló fonál.

– Ez most komoly, Hudson? A fonalaitokat méregeted? – Olyan hangsúllyal kérdezem, amiből egyértelmű, hogy egészen másra célzok.

– Ez nem olyan! – Ezúttal ő néz rám bosszúsan. – De utánolvastam a témának, és minden egyes könyv ugyanarra a következtetésre jut.

– Mire? – kérdezem félve.

– Hogy nem lehet szétszakítani. Sem varázslattal, sem akarattal. Az egyetlen dolog, ami szétszakíthatja, az csak a halál, és…

– És néha még az sem – fejezem be helyette. – Tudom, tudom, Macy ugyanezt mondta.

– Igen, Cole viszont szétszakította a tiéteket.

– Tisztában vagyok vele – felelem enyhe szarkazmussal. – Ha esetleg elfelejtetted volna, én is ott voltam.

– Tudom, Grace. – Felsóhajt. – És nem az a célom, hogy fájdalmat okozzak neked azzal, hogy erről beszélek. Csak nem lehet, hogy minden könyv tévedjen, amit valaha erről a témáról írtak. Ezért elgondolkodtam azon…

– Hogy hogyan lehetett a Vérontónak varázsigéje rá, amivel szétszakította? – fejezem be ismét.

Meglepettnek tűnik, de nem tudom, hogy azért-e, mert én is erre a következtetésre jutottam, vagy azért, mert folyton félbeszakítom.

Csak azt tudom, hogy zavar, amikor erről a témáról beszél… különösen, amikor a szétszakításról. Nem tudom, miért, de így van, ezért folytatom, szeretném teljesen befejezni helyette a gondolatot.

– Ha nem lehet szétszakítani, hogy lehetséges, hogy egy barlangban élő öreg vámpírnak véletlenül épp a keze ügyébe akadt egy varázsige, amivel meg lehet tenni azt, ami a történelem során még senkinek sem sikerült?

– Pontosan. Sőt… – Egy pillanatra elhallgat, mintha felkészülne arra, amit ezután fog mondani… vagy talán a reakciómra.

Emiatt megfeszítem a vállam, felkészülök a csapásra, bár tudom, hogy nem fizikai jellegű lesz.

– Emlékszel, hogy nézett ki a Jaxonnal összekapcsoló fonalad? – kérdezi. – Én csak egyszer láttam a mosodában, és akkor nem is tulajdonítottam neki különösebb jelentőséget. Akkor még nem tudtam…

– Mit? – kérdezem, és görcsbe rándul a gyomrom.

Felsóhajt.

– Hogy hogyan kell kinéznie egy ilyen fonálnak.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezem olyan sipító hangon, hogy el sem hiszem, hogy az én torkomból tört fel.

– Nem azt, hogy nem voltatok igazi párok. – Hudson megnyugtatóan teszi a kezét a vállamra. – Csak azt, hogy volt valami baj a Jaxonnal összekapcsoló fonállal. Nem tudom, hogy azért, mert már működött rajta a varázslat, vagy azért…

– Vagy azért, mert eleve volt valami baj vele? – fejezem be a mondatot.

– Igen – feleli vonakodva. – Kétféle színű volt, Grace. Zöld… és fekete.

Kiderül, hogy igazam volt a csapással kapcsolatban, mert a gyomrom egy pillanat alatt lesüllyed, szédülök, és csak egyetlen gondolat kavarog a fejemben.

Ha eleve volt valami baj a Jaxon és köztem lévő fonállal… akkor talán sosem lehet helyrehozni.

16.

Elfuthatsz,
de nem
bújhatsz el

– Mennem kell – motyogom, és elindulok a folyosón, remélve, hogy Hudson elenged. A legkevésbé sem szeretnék ma még több önvizsgálatot tartani.

Eddig a pillanatig abban a hitben éltem, hogy a helyzetet helyre lehet hozni. Hogy Jaxon és én újra együtt lehetünk. Egész héten az összekapcsolódás elvesztését gyászoltam, de a szakítás ellenére úgy gondoltam, majd megtaláljuk a módját, hogy megoldjuk a dolgot. Én kis naiv.

Tudhattam volna, hogy a mágikus univerzumnak van még valami a tarsolyában, amivel ismét kicseszhet velem.

Remélem, hogy Hudson hagyja, hogy visszamenjek a szobámba, és egyedül gyászoljam azt a rengeteg mindent, amit Jaxon és én elvesztettünk.

Sajnos Hudson nyilvánvalóan nem kapta meg az értesítést, mert elindul velem. Természetesen. Miért is tenné akárcsak egyszer is azt, amit szeretnék?

Remeg a kezem, próbálom visszafojtani a könnyeimet, és közben várom, hogy megkérdezze, mi a baj, vagy ami még rosszabb, hogy jól vagyok-e. De nem teszi. Ehelyett csak némán lépked mellettem, majd végül megszólal:

– Tudom, hogy elég döbbenetes ez a hír, Grace. De most komolyan, téged meglepett, hogy Jaxy-Waxy még az összekapcsolódás fonalát sem tudja rendesen megcsinálni?

Megállok, lassan felé fordulok, a harag egy szempillantás alatt átveszi az egész testemet eluraló csüggedés helyét.

– Ez most komoly? Nincs benned egy cseppnyi együttérzés sem?

Ismét unott arcot vág.

– Vámpír vagyok. Az együttérzés nem az erős oldalunk.

Összehúzott szemmel nézek rá.

– Ha így folytatod, esküszöm, sziklává változtatlak!

– Jajjjjj, annyira félek! – Megjátszott rémülettel hadonászik. – Vagy várj csak! A Sziklát ismerem, láttam is néhány filmjét, de az a póló nem tetszett.

Nem tudom, hogy a nevetséges kézmozdulatai vagy a Dwayne Johnson pólót viselő Hudson látványa teszi-e, de a haragom olyan gyorsan elpárolog, mint amilyen gyorsan jött. Ez az egész beszélgetés annyira abszurd!

Hudson bizonyára nem ezen a véleményen van, mert látszik rajta, hogy nagyon megsértődött. Legalábbis amíg bele nem nézek a szemébe, és meg nem látom benne az elégedettséget. És ekkor valami másra is rádöbbenek.

Hudson szándékosan kezdett veszekedni velem ma este. Tudta, hogy le vagyok sújtva, tudta, hogy minden önuralmamra szükségem van, hogy ne fakadjak sírva a folyosó közepén. Ez a sok szekálás és gúnyolódás nem azért volt, mert egy seggfej, hanem éppen ellenkezőleg… azért, mert kedves, habár biztos vagyok benne, hogy inkább meghalna, minthogy ezt beismerje.

Nem először csinálta már ezt velem, és valószínűleg nem is utoljára. De talán egy nap majd nem fogok bedőlni neki. Talán.

De persze lehet, hogy mégis.

Mert van valami ezekben a rosszindulatú megjegyzésekben (mindkét részről), ebben az egész oda-vissza civakodásban, ami néha kísértetiesen hasonlít… az előjátékhoz.

Már a gondolattól is felkavarodik a gyomrom, ugyanakkor idegesen görcsbe is rándul. Mert az előjáték sok minden: szórakoztató, izgalmas, szexi, de általában valami máshoz vezet, valami fontoshoz, és fogalmam sincs, hogy milyen érzéseim vannak ezzel kapcsolatban. Hiszen alig egy hete szakított velem Jaxon, összetörte a szívem… és csupán néhány perccel ezelőtt tudtam meg, hogy soha nem lehet helyrehozni köztünk, ami történt.

Végül odaérünk a szobámhoz, de mielőtt beszaladhatnék, és hátravethetném a vállam fölött, hogy köszi a furcsa estét, Hudson kinyújtja a karját és megállít.

– Jól vagy? – kérdezi. Felvonja a szemöldökét, és az alkarjával az ajtófélfának támaszkodik.

– Igen – válaszolom, habár nem vagyok benne biztos, hogy ez igaz, mivel olyan sok furcsaság történik bennem, és soha nem gondoltam volna, hogy ezeket az érzéseket éppen Hudson fogja kiváltani belőlem. Lehet, hogy ő a párom, ugyanakkor a barátom is, és ebben a pillanatban, ebben a testhelyzetben az érzéseim határozottan nem baráti természetűek.

– Be kellene mennem – mondom neki, és gyűlölöm, mennyire nem kapok levegőt közben. Azt pedig még jobban gyűlölöm, hogy erre kitágul a pupillája… vagyis… nem gyűlölöm.

– Jól van. – Hátralép. – De majd szólj, ha szeretnél válaszokat kapni.

– Válaszokat? Mire?

– Azokra a kérdésekre, amiket felvetettünk. Nem bujkálhatsz örökké, Grace.

Olyan közel jár ahhoz, amit korábban gondoltam, amit, ha úgy vesszük, Macynek is elmondtam, hogy ezzel feldühít.

– Nem vagyok gyenge! – közlöm vele. – Tudod, képes vagyok megbirkózni a nehéz dolgokkal is.

– Bármivel képes vagy megbirkózni. Ezt senki sem vonja kétségbe… aki pedig mégis, az ostoba, mert már nem egyszer bebizonyítottad, hogy így van. Te vagy a legelképesztőbb ember, akit valaha ismertem.

Hudson nem szokott olyasmit mondani, amit nem gondol komolyan, ezért nagyon mélyen megérintenek a szavai. Ám még mielőtt kitalálhatnám, hogyan reagáljak rá, folytatja:

– Viszont megvan benned az a hajlam, hogy ha csak lehet, elkerülöd a konfliktusokat.

– Nincs abban semmi rossz, ha az ember nem akar mindig harcolni – válaszolom neki.

– Nem, nincs. Az viszont már gond, ha valaki addig rejtőzik a fontos dolgok elől, amíg már lehetetlen semmibe venni őket. Ez olyan, mintha egy fiókba dugnád a számláidat, mert nem akarsz tudomást venni róluk. Addig tömöd a fiókot, míg tele nem lesz, és már nem fér bele több számla, de ekkorra az életed már totálisan romokban hever. Igen, lehet, hogy most rossz a helyzet, és elsőre úgy tűnik, hogy nincs könnyű megoldás, de ha túl sokáig vársz, egy idő után már csak súlyos döntéseket hozhatsz.

A szavai nagyon betalálnak, és nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy az összekapcsolódásunk fonaláról beszél. Azt még nem mondta, hogy pontosan mit keresett a könyvtárban, de hirtelen megsejtem. Igazából még nem engedélyeztem magamnak, hogy mélyebben belegondoljak, vajon Hudson mit érez azzal kapcsolatban, hogy a párom lett. Még nem álltam készen szembenézni a válaszával… hogy akarja-e ezt a kapcsolatot, vagy inkább bánja. De míg én a homokba dugtam a fejem, addig ő dolgozott.

– Azt mondtad, az összekapcsolódás fonaláról kerestél információt a könyvtárban – A hangom csupán suttogás, a szívem vadul dobog. – Egészen pontosan mit akartál megtudni?

Néhány pillanatig csak némán néz a szemembe, azután megszólal:

– Hogy hogyan lehet szétszakítani azt.

17.

Kevert
üzenetek

Három órával később még mindig a mennyezetet bámulom az ágyam fölött, és azon gondolkodom, amit Hudson mondott a konfliktuskerülésemről.

Azt akarom, hogy tévedjen, tényleg, de minél tovább fekszem ezen az élénk rózsaszín paplanon, ami nem tetszik – sosem tetszett –, akaratlanul is arra gondolok, hogy igaza lehet. Különösen, amikor megfordulok, és egy élénk rózsaszín párnába temetem az arcomat.

Nagy levegőt veszek.

Most először nézek szembe azokkal a kérdésekkel, amelyeket hónapok óta próbálok kerülni, pedig úgy keringenek körülöttem, mint egy dühös méhraj.

Honnan tudta Lia, hogy Jaxon párja vagyok, még mielőtt egyáltalán hírét hallottam volna a Katmere Akadémiának? Mielőtt Jaxon és én egymáshoz értünk volna? Hiszen állítólag csak az érintés után kapcsolódik össze a pár! És ha már itt tartunk, honnan tudta egyáltalán, hogy hol találjon engem?

Hogy tudtam Hudsonnal csapdába esni egy másik létezési síkon… hónapokig? És amíg ott voltam, miért tűnt el a Jaxonnal összekötő fonál?

Miért volt a Jaxon és köztem lévő fonál kettős színű, zöld és fekete összefonódva, ahelyett hogy csak egyetlen, ragyogó szín lett volna?

Honnan tudta a Vérontó, hogyan szakítsa szét? Honnan tudta azt, hogy egyáltalán szét lehet szakítani, ha addig még soha nem tette meg senki?

Hogyan lettem végül Hudson párja? Az egy dolog, hogy elszakadt a fonál (ami állítólag lehetetlen), de hogyan létesülhet egy új egy másik személy és köztem még ugyanazon a délutánon? Na, ez a millió dolláros kérdés.

Miközben a mellkasomban életre kel az ismerős rémület, akaratlanul is Hudsonra haragszom, amiért lényegében rákényszerített, hogy szembenézzek ezekkel a kérdésekkel. Nem volt tisztességes. Fogalma sincs, milyen együtt élni a pánikrohamokkal.

Nem mintha még soha nem gondoltam volna ezekre a kérdésekre ezelőtt. Hát persze, hogy gondoltam már rájuk, ahogy kismillió másikra is. De aztán amilyen gyorsan csak tudtam, elzártam őket egy dobozba. Szerintem ez igazán érthető. Bármit megtennék, hogy elkerüljem a pánikrohamot. Tényleg rémisztő, amikor annyira elvesztem az irányítást magam fölött, hogy még a saját légzésemet sem tudom befolyásolni. És igen, talán nem helyes a védekező mechanizmusom, de ez még nem jelenti azt, hogy bárkinek is joga lenne elítélni. Különösen nem Hudsonnak, aki számára a szarkazmus egy létező érzelem… vagy tíz.

Különben is, mit kezdjek a válaszokkal, ha megkapom őket? Változtatnak valamin? Vagy csak még jobban megnehezítik a helyzetet, még fájdalmasabbá teszik, hogy szembenézzek a dolgokkal? Ha valamit megtanultam az elmúlt hat hónap alatt, az az, hogy ha bármikor úgy gondolom, hogy rendben vannak a dolgok, hogy végre sikerült megoldani egy problémát, egy még nagyobb kerül az utamba.

De most komolyan. Mit tud Hudson valójában az életemről? Kezdem rendesen felhúzni magam, és minden haragot Hudson felé irányítok.

Alig telt el hat hónap, amióta a szüleim meghaltak. Hat hónap. Ráadásul az eltelt idő több mint felében kőbe zárva éltem Hudsonnal. Ennek ellenére mindazokat a dolgokat, amelyekkel szembekerültem, el sem tudnám képzelni, ha nem személyesen éltem volna át őket.

Nem akarom túldramatizálni a dolgot, de nem csoda, hogy már félnaponta vannak pánikrohamaim.

Amióta a szüleim meghaltak, több ezer kilométerre költöztem el az egyetlen otthontól, amit ismertem. Rátaláltam a páromra, megtudtam, hogy kőszörny vagyok, és szereztem egy rakás ellenséget. Harcoltam, hogy helyet kapjak egy tanácsban, aminek a létezéséről néhány hónappal ezelőtt még csak nem is tudtam. Rájöttem, hogy a fajunk egyetlen másik tagja ezer éve leláncolva él egy barlangban, ahol elvesztettem az egyik barátomat. Elvesztettem a páromat, megharapott az egyik új ellenségem, amibe majdnem belehaltam, ráadásul új párra is találtam: és mindeközben szeretnék leérettségizni a középiskolában.

Hudson papolhat nekem arról, hogy elmenekülök a problémáim elől, de ahonnan én nézem a történteket, úgy tűnik, a problémák remekül képesek rám találni, akár elbújok előlük, akár nem.

Ekkor azonban eszembe jut, amit arról mondott, hogy egy fiókba tömjük a számlákat, amíg már úgy tele nem lesz, hogy nem fér bele több. Visszagondolok arra, hogy Xavier meghalt, Jaxon szakított velem, és Cole remélhetőleg valami hideg helyen rohad. Arra gondolok, hogy Hudson olyasvalakivel kapcsolódott össze, akivel annyira nem akar egy pár lenni, hogy esténként azt kutatja, hogyan lehetne szétszakítani a köztünk lévő köteléket.

Ez az utolsó dolog elgondolkodtat. Nagy nehezen lenyelem a felháborodásomat.

A félelmem miatt Hudson egyedül próbálja megoldani a problémáinkat. Lehet, hogy nem készültem fel arra, hogy minden kérdéssel megbirkózzak, de annyit megpróbálhatok, hogy legalább az egyikkel szembenézzek.

De melyikkel kezdjem?

Aztán eszembe jut a Vérontó. Nagyon sokat gondolok rá, és arra a varázsigére, amit valahonnan tudott, és amit odaadott Jaxonnak, hogy szakítsa szét a fonalat.

Ha valaki olyan messzire elmerészkedett, hogy ártson a Jaxonnal való összekapcsolódásomnak… vajon mi mást tehet még velem? És Jaxonnal? Vagy Hudsonnal? Hirtelen már nem is a pánikroham fenyeget, hanem a harag. Ha tudta, hogyan szakítsa el tőlem Jaxont… akkor tartozik nekünk annyival, hogy egy másik varázsigét is ad, amivel helyre lehet ezt hozni. És közben megválaszolhatja néhány kérdésemet is.

– Nagyon sokat forgolódsz – szólal meg Macy halkan és álmosan. – Mi a baj?

– Sajnálom! Nem akartalak felébreszteni.

– Semmi baj. Amúgy sem alszom túl sokat mostanában. – Az ágynemű suhogása hallatszik, azután felkapcsolódik Macy éjjeliszekrényén a kis, többszínű lámpa. – Mi a helyzet? Észrevettem, hogy Jaxon már nagyon ritkán jön ide. És ha belegondolok, Hudson is. Összevesztetek?

Nagy levegőt veszek, és egy mozdulattal letépem a ragtapaszt.

– Jaxon a múlt héten szakított velem.

Macy nem mond semmit, csak fekszik továbbra is a félhomályban, egyenletes lélegzése percekig hallatszik. Nem kérdezi meg, miért nem mondtam el neki hamarabb, és ezért még jobban szeretem. Azután oldalra gördül, a szemembe néz, és csak annyit mond:

– Sajnálom!

Megrázom a fejem, és visszafojtom a könnyeimet. Most nem tudok erről beszélni. Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy mélyenszántó beszélgetést folytassak az unokatestvéremmel. Valószínűleg ezt ő is érzi, mert nemes egyszerűséggel rákérdez:

– Akarsz tenni valamit ezzel kapcsolatban?

Igen, és máris kezd körvonalazódni egy terv a fejemben.

– Szerinted kaphatok időpontot a Vérontónál?

– A Vérontónál? – Macy hangja meglepett, de alighanem gyorsan rájön, mire gondolok, mert hozzáteszi: – Nem tudom, hogy van-e „időpont” hozzá, de abban biztos vagyok, hogy ráveheted Jaxont, hogy elvigyen oda.

– És mi lesz, ha nem hajlandó rá? Fogalmam sincs, hogyan jussak oda egyedül.

– El fog vinni. – Sokkal magabiztosabb, mint ahogyan én érzem magam a Hudsonnal folytatott beszélgetés után. – Az összekapcsolódásotok fonala neki is legalább olyan fontos, mint neked.

– A múlt héten még egyetértettem volna veled, de most… – Eszembe jut, milyen hideg volt Jaxon tekintete, amikor azt mondta, hogy tartsunk szünetet. – Most már nem vagyok benne annyira biztos.

– Nos, én kettőnk helyett is biztos vagyok benne – feleli Macy. – Írj neki egy üzenetet, és kérd meg, hogy vigyen el oda a hétvégén. Ha mással nem is, a Vérontó legalább egy magyarázattal tartozik mindkettőtöknek.

Szerintem ennél sokkal többel tartozik, mivel a varázslata tönkretette az életemet. Na persze lehet, hogy ezt inkább magamnak köszönhetem…

Az oldalamra fordulok, és a kezembe veszem a telefonomat. De nem Jaxonnak írok, hanem Hudsonnak.

Én: Hé, van kedved elmenni velem valahová a hétvégén?

Nem kapok választ, és rájövök, hogy túl késő van. Valószínűleg már lefeküdt. Aztán megjelenik az a három kis pont, ami azt jelenti, hogy választ ír. Nem tehetek róla, felgyorsul a pulzusom.

Hudson: Attól függ, hová.

Elmosolyodom. Hát persze, hogy ezt válaszolja.

Én: Számít az?

Hudson: Ha államcsínyt készülsz elkövetni egy kis országban, akkor veled megyek. Ha hóangyalt akarsz rajzolni a hóba, akkor nem.

Én: Sajnálom. Nincs szó államcsínyről.

Én: El akarok menni a Vérontóhoz.

Nem válaszol. Kényszerítem magam, hogy a telefont nézzem, amíg meg nem jelenik újra az a három pont.

Hudson: Most épp ráérek…

Hát persze, hogy ráér. Úgy értem, egyáltalán nem sértő, hogy annyira siet szétszakítani a köztünk lévő köteléket, hogy hajlandó lenne akár most azonnal mindent félretenni ennek érdekében.

Én: Szombaton

Hudson: Vagy most

Küldök neki egy szemforgató emojit.

Én: Nem gondolom meg magam.

Én: És elhívom Jaxont is.

Hudson: Talán elhamarkodtam azt a hóangyal-dolgot…