A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Third Secret

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Fordította: Lantos István

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2005 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István jogutódja, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-566-546-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Dolores Murad Parrishnek, aki túl korán hagyta itt ezt a világot
1930–1992

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mint mindig, ezúttal is sok mindenkinek jár köszönet. Először is Pam Ahearnnek, az ügynökömnek, a mindig bölcs tanácsaiért. Aztán a Random House valamennyi munkatársának: Gina Centrellónak, a kiváló kiadónak, aki nem sajnálta térdig koptatni a lábát ezért a könyvért; Mark Tavaninak, akinek szerkesztői tanácsai formálták nyersanyagból könyvvé ezt a művet; Cindy Murray-nek, aki angyali türelemmel tűri az összes hóbortomat, és kiválóan intézi a reklámot; Kim Hovey-nek, aki fölényes tapasztalattal kereskedik; Beck Stvannak, aki a gyönyörű borító művészi munkájáért felelős; Laura Jorstadnek, aki sasszemű segédszerkesztőként tartja rendben az ügyeket; Carole Lowensteinnek, aki ismét ragyogóvá tette a lapokat; és végül az eladási részleg minden egyes dolgozójának, akiknek odaadó munkája nélkül az egész mit sem érne. És természetesen ne felejtsük el Fran Downingot, Nancy Pridgent és Daiva Woodwortht sem. Ez volt az utolsó kézirat, amit írói csapatként készítettünk, és nagyon kellemes emlékeim maradtak róla.

Mint mindig: feleségem, Amy és lányom, Elizabeth végig mellettem állt, és mindig érezhettem bátorító szeretetüket.

Ezt a könyvet nagynénémnek ajánlom. Annak a csodálatos asszonynak, aki ezt a pillanatot már nem érhette meg, de tudom, hogy nagyon büszke lenne. És abban is biztos vagyok, hogy most is figyel – és mosolyog.

Az egyháznak nincs szüksége másra, csak az igazságra.

XIII. LEÓ PÁPA (1881)

Nincs jelentősebb dolog a világon, mint ez a lenyűgözően szép fatimai titok, ami elkíséri az egyházat és az egész emberiséget a hitehagyás e hosszú évszázadán át, és bizonyára kísérni fogja a végső bukásig, majd az újbóli felemelkedésig is.

GEORGES DE NANTES ABBÉ (1982), II. JÁNOS PÁL PÁPA ELSŐ FATIMAI ZARÁNDOKLATA ALKALMÁBÓL

A hit nagyszerű szövetséges az igazság keresésekor.

II. JÁNOS PÁL PÁPA (1998)

BEVEZETÉS

FATIMA, PORTUGÁLIA

1917. JÚLIUS 13.

Lucia az ég felé tekintve figyelte, ahogy a Boldogasszony ereszkedik lefelé. A jelenés kelet felől érkezett, ugyanúgy, mint az előző két alkalommal, először csak fénylő pontként tűnve föl a felhős égen. Egyenletesen siklott és gyorsan közeledett, alakja gyönyörűen ragyogott, amikor megállt a kis magyaltölgy fölött, három méterre a talajtól.

A Nagyasszony egyenesen állt. Kristálytiszta képe olyan izzón ragyogott, hogy még a napnál is fényesebbnek tűnt. Lucia lesütötte a szemét a csodálatos szépség láttán.

Egész tömeg vette körül Luciát, nem úgy, mint a Boldogasszony első megjelenésekor, két hónappal azelőtt. Akkor csak Lucia, Jacinta és Francisco volt kinn, a földeken, a család birkáival. Unokatestvérei hét-, illetve kilencévesek voltak. Ő a maga tíz évével a legidősebb volt köztük, és ennek súlyát érezte is. Jobbján Francisco térdelt hosszúnadrágjában, fején jambósapkával. Balján Jacinta térdelt fekete ruhájában, sötét haján kendővel.

Lucia felnézett, és ismét tudatára ébredt, hogy tömeg veszi körül. Az emberek tegnap kezdtek gyülekezni, sokan a környező falvakból jöttek, néhányan magukkal hozták nyomorék gyermeküket is, azt remélve, hogy a Szűzanya talán meggyógyítja őket. Fatima perjele csalásnak nevezte a jelenést, és azt tanácsolta mindenkinek, hogy maradjon távol. Az ördög munkája, mondogatta. De az emberek nem hallgattak rá. Az egyik hívő még bolondnak is nevezte a perjelt, mondván: az ördög sosem ösztönözné imára az embereket.

A tömegből egy nő elkezdett kiabálni, Luciát és unokatestvéreit csalóknak nevezve, azt jövendölve, hogy Isten majd szörnyű büntetést küld le a szentségtörésükért. Manuel Marto, Lucia nagybátyja, Jacinta és Francisco apja ott állt mögöttük, és Lucia hallotta, amint rádörren az asszonyra, hogy maradjon csendben. Nagy tekintélye volt az egész völgyben, mint olyasvalakinek, aki többet látott a világból, mint csupán a Serra de Airét. Lucia mindig megnyugvást kapott a férfi barna szeméből és csendes, békés természetéből. Most is megnyugtatta, hogy ott volt, az idegenek között.

Megpróbálta nem meghallani a feléje kiabált szavakat, nem megérezni a menta és a fenyő illatát, a vadon növő rozmaring pikáns aromáját. Gondolatait és most már tekintetét is az előtte lebegő Nagyasszonyra összpontosította.

Csak ő, Jacinta és Francisco látta a Boldogasszonyt, de csak ő és Jacinta hallotta a szavait. Lucia furcsállotta is, hogy Francisco miért van ebből kizárva, de első eljövetelekor a Szűzanya egyértelművé tette, hogy Francisco csakis sok rózsafüzér elmorzsolása után juthat a mennybe.

Könnyű szellő söpört végig a Cova da Iria néven ismert sekély völgyön. A föld Lucia szüleié volt. Elszórtan olajfák és örökzöldekből álló ligetecskék voltak rajta. A fű magasra nőtt, kiváló széna lett belőle, a talajon meg bőven termett a krumpli, a káposzta és a kukorica.

Kövekből lazán fölrakott, alacsony falak határolták a földeket. Nagy részük le is omlott már, aminek Lucia csak örült, mert így a birkák szabadon legelészhettek. Az ő dolga volt, hogy egyben tartsa a család nyáját. Hasonló feladatot kapott a maga családjától Jacinta és Francisco is. Az évek során sok időt töltöttek együtt a földeken, hol játszadozva, hol imádkozva, néha meg Francisco sípjátékát hallgatva.

De két hónappal ezelőtt minden megváltozott az első jelenéssel.

Azóta folyton elárasztják őket mindenféle kérdéssel, a hitetlenkedők meg gúnyos megjegyzésekkel. Luciát az anyja még a perjelhez is elvitte, hogy ott jelentse ki, hazugság volt az egész. A pap végighallgatta őt, aztán kijelentette: kizárt, hogy a Nagyboldogasszony csupán azért ereszkedett volna alá az égből, hogy elmondja: mindennap el kell mondani egy miatyánkot. Lucia csak akkor talált megnyugvást, ha egyedül volt, és jól kisírhatta magát a maga és a világ sorsán.

Az ég elhalványult, a tűző nap ellen használt ernyőket egyre többen összecsukták. Lucia fölállt, és elkiáltotta magát:

– Vegyétek le a kalapotokat, mert látom a Miasszonyunkat!

A férfiak rögtön engedelmeskedtek, némelyik még keresztet is vetett, mintha elnézést kérne eddigi udvariatlanságáért.

Lucia visszafordult a látomás felé, és letérdelt.

– Vocemecé que me quere? – kérdezte. – Mit akarsz tőlem?

– Ne bántsátok meg többé az Urat, mert már így is eléggé megbántottátok. Azt akarom, hogy a következő hónap tizenharmadik napján ismét gyere el, addig pedig továbbra is mondj el naponta öt tucat miatyánkot a boldogságos Szűzanya, a rózsafüzér királynője tiszteletére, hogy véget érjen a háború, és béke legyen a világban. Mert Ő az egyetlen, aki ezt el tudja érni.

Lucia erősen nézte a Nagyasszonyt. Alakja áttetsző volt, és a sárga, a fehér és a kék különféle árnyalataiban játszott. Arca gyönyörűséges volt, de valami különös szomorúság tükröződött rajta. Ruhája a bokájáig ért, haját fátyolkendő takarta. Gyöngyökre hasonlító rózsafüzért tartott összefont keze között. Hangja szelíd és kellemes volt, sosem emelte föl, egyenletesen áradt, mint a szellő, amely továbbra is a tömeg fölött fújdogált.

Lucia összeszedte minden bátorságát:

– Szeretnélek megkérni, hogy mondd meg, ki vagy, és hogy tégy valamilyen csodát, amiből mindenki elhiszi, hogy megjelentél előttünk.

– Gyere el továbbra is minden hónapban ezen a napon. Októberben elárulom neked, ki vagyok, és mit kívánok, és akkor majd teszek egy csodát, hogy mindenki higgyen neked.

Az elmúlt hónapban Lucia végig azon gondolkodott, hogy mit mondjon. Sokan arra kérték, hogy könyörögjön valamelyik szerettükért, valaki olyanért, aki maga nem tud szólni. Most eszébe jutott az egyik ilyen:

– Meg tudnád gyógyítani Maria Carreira nyomorék kisfiát?

– Nem gyógyítom meg. De biztosítom a megélhetését, ha mindennap imádkozik, és végigmondja a rózsafüzért.

Lucia kissé furcsállotta, hogy a mennyekből aláereszkedő Nagyasszony feltételekhez köti az üdvözülést, de elfogadta, hogy buzgónak kell lenni. Az egyházkerületi pap is mindig azt mondta, hogy a buzgó áhítat az egyetlen módja annak, hogy elnyerjük Isten kegyelmét.

– Áldozd föl magad a bűnösökért – mondta a Szűzanya. – Mondd el sokszor, elsősorban akkor, ha áldozatot hozol: „Ó, Jézus, a te szeretetedért teszem ezt, a bűnösök megtéréséért, a Mária szeplőtelen szíve ellen elkövetett bűnök jóvátételéért.”

A boldogságos Szűz szétnyitotta addig összekulcsolt kezét, és kitárta karját. Átható ragyogás kezdett sugározni, és Luciát olyasfajta kellemes melegséggel vette körül, mint a lágyan simogató téli napsütés egy hűvös napon. Átengedte magát ennek az érzésnek. Aztán észrevette, hogy ez a ragyogás nem állt meg nála és két unokatestvérénél, hanem belemélyedt a földbe, amely megnyílt.

Ez új volt, és megrémítette.

Hatalmas lángtenger szökött föl előtte, félelmetes látványként. A lángokban megfeketedett alakok tűntek fel, mint egy fortyogó üst levesben a fel-felbukkanó húsdarabok. Alakjuk emberszerű volt, de arcvonásokat nem lehetett kivenni. Ki-kipattantak a lángokból, majd gyorsan ismét alámerültek, s eközben olyan szörnyen fájdalmas jajgató és nyögő hangokat adtak ki, amitől Lucia gerincén végigfutott a félelem. A szegény páráknak nem volt súlyuk, úgyhogy teljesen a lángnyelvek játékának voltak kiszolgáltatva. Állati alakok is feltűntek, de mind rémisztő volt. Lucia ráismert valódi énjükre: démonok voltak. A lángok őrzői és táplálói. Elborzadt, és látta, hogy Jacinta és Francisco is ugyanúgy meg van rémülve, mint ő. Könnyek potyogtak a szemükből. Lucia szerette volna megnyugtatni őket. Ha nem lebegett volna előttük a Boldogasszony, ő is elvesztette volna a fejét.

– Nézzetek Őrá – súgta oda unokatestvéreinek.

Azok engedelmeskedtek, és mindhárman elfordultak a szörnyű víziótól, kezüket összetették maguk előtt, ujjaikat az égnek fordítva.

– Látjátok a poklot, ahová szegény bűnösök lelkei kerülnek – mondta a Nagyasszony. – Megmentésükhöz Isten azt akarja, hogy teremtsétek meg a világban az én szeplőtelen szívem iránti rajongást. Ha az emberek megteszik, amit mondok nektek, akkor sok lélek megmenekül, és béke lesz. A háborúnak vége szakad. De ha nem hagyják abba Isten megbántását, akkor XI. Piusz pápasága alatt egy újabb, még az előzőnél is szörnyűbb háború kezdődik.

A pokoli látomás eltűnt, és a meleg fény is visszahúzódott a Nagyboldogasszony újból összefont keze közé.

– Amikor majd azt látod, hogy ismeretlen fény világítja be az éjszakát, akkor tudd, hogy Isten ezzel ad jelet neked, hogy meg fogja büntetni a világot a bűneiért, háborúval, éhínséggel, az egyház és a szentatya üldöztetésével.

Luciát felkavarták a Szűzanya szavai. Tudta, hogy Európában évek óta háború tombol. A környező falvakból férfiak mentek már el harcolni, és közülük többen nem tértek vissza. Hallott a családjuk bánatáról a templomban. És most elmondják neki, hogyan lehetne véget vetni a szenvedéseknek.

– Mindennek megakadályozására – mondta a Szűz – eljöttem, hogy megkérjelek: érjétek el Oroszhon felajánlását az én szeplőtelen szívemnek, és az első szombati engesztelő szentáldozást. Ha az emberek meghallják a kérésemet, Oroszhon megtér, és akkor béke lesz. Ha nem, akkor Oroszhon elterjeszti tévtanait az egész világon, háborúkat és az egyház üldözését okozva. A jók mártírhalált halnak, a szentatya sokat szenved majd, különféle népek pedig elpusztulnak. Végül azonban szeplőtelen szívem győzni fog. A szentatya fölajánlja nekem Oroszhont, amely megtér, és ezután egy ideig béke honol majd a világban.

Lucia nem értette, hogy mi az az Oroszhon. Talán egy személy? Egy bűnös asszony, akinek üdvözülnie kellene?

Vagy talán egy hely? Galicián és Spanyolországon kívül egyetlen más országot vagy nemzetet sem ismert. Az ő világa Fatima falva volt, ahol a családja élt, a szomszédos Aljustrel falucska, ahol Francisco és Jacinta élt, a Cova da Iria, ahol a juhaik legeltek és a növényeik nőttek, meg a Cabeco-barlang, ahol az angyal szállt le tavaly, meg egy évvel korábban, amikor megjövendölte a boldogságos Szűzanya eljövetelét. És ez az Oroszhon bizonyára valami fontos dolog lehet, ha a Nagyasszony foglalkozik vele. De Lucia kíváncsi volt:

– És mi lesz Portugáliával?

– Portugáliában mindig megtartják a hitet.

Lucia elmosolyodott. Jó érzés volt tudni, hogy hazájáról kedvezően vélekednek a mennyekben.

– Amikor imádkozol – szólt a Szűzanya –, mondd azt minden hittitok után: „Ó, Jézusom, bocsáss meg nekünk, és ments meg minket a pokol tüzétől! Engedj minden lelket üdvözülni, különösen azokét, akik a leginkább rászorulnak irgalmadra!”

Lucia bólintott.

– És még valamit akarok neked mondani. – Amikor a boldogságos Szűzanya befejezte a harmadik titok közlését, azt mondta: – Ezt egyelőre ne mondd el senkinek!

– Még Franciscónak se?

– Neki elmondhatod.

Egy hosszú pillanatig csend volt. Egyetlen pisszenés sem hallatszott a tömegből. Az összes férfi, nő és gyerek elragadtatva állt vagy térdelt, lenyűgözve attól, amit a három kis látnok – ahogyan Lucia hallotta, hogy elnevezték őket – művelt. Sokan rózsafüzérjüket szorongatták és imákat mormoltak. Lucia tudta, hogy ők nem láthatták és hallhatták a Nagyasszonyt – csupán a hitükre támaszkodhattak az eseménynél.

Egy pillanatig kiélvezte a csöndet. Az egész völgy mélységes hallgatásba burkolódzott. Még a szél is elállt. Lucia izmai megfeszültek, és most először érezte igazán a felelősség súlyát. Mély lélegzetet vett, és megkérdezte:

– Mást már nem akarsz tőlem?

– Ma már nem akarok többet tőled.

A Nagyasszony elkezdett fölemelkedni a keleti égbolt felé. Valami mennydörgéshez hasonló hang zúgott el fölöttük. Lucia fölállt. Egész testében reszketett.

– Ott megy – kiáltotta az égre mutatva.

A tömeg érezte, hogy a látomásnak vége, és köréjük sereglett.

– Hogy nézett ki?

– Mit mondott?

– Miért vagy olyan szomorú?

– Eljön megint?

A tömeg egyre erőteljesebben szorította őket a magyaltölgy felé. Luciát hirtelen félelem fogta el. Kikottyantotta:

– Ez titok. Titok.

– Jó vagy rossz? – süvöltötte az egyik asszony.

– Egyeseknek jó. Másoknak rossz.

– És te nem mondod el?

– Titok, és a mi Boldogasszonyunk azt mondta, hogy nem mondhatom el.

Manuel Marto felkapta Jacintát, és utat tört magának a tömegen át. Lucia Franciscót kézen fogva követte. A tömegből sokan megpróbálták követni, kérdésekkel árasztva el őket. Lucia azonban csak egyvalamit válaszolhatott minden könyörgésükre:

– Ez titok. Titok.

ELSŐ RÉSZ

EGY

VATIKÁNVÁROS

NOVEMBER 8., SZERDA, A JELENBEN

6 ÓRA 15 PERC

Monsignor Colin Michener ismét felfigyelt a neszre, és becsukta a könyvet. Valaki még volt ott. Tudta. Mint az imént.

Fölállt az olvasóasztaltól, és fürkészve bámult a barokk polcok sorai közé. A régi könyvespolcok föléje tornyosultak, és továbbiak is álltak rendezett sorokban a két irányban elnyúló keskeny folyosókon. A boltozatos teremnek aurája volt, misztikus hangulata, ami részben a nevének volt tulajdonítható. L’Archivio Segreto Vaticano. A Vatikán titkos levéltára.

Mindig is furcsállotta ezt az elnevezést, minthogy az itt őrzött köteteknek csak kis része volt valóban titkos. A többségük két évezred egyházi eseményeinek aprólékos leírását tartalmazta, egy olyan időből, amikor a pápák egyszerre voltak királyok, hadvezérek, politikusok és szeretők. Állítólag körülbelül negyven kilométernyi könyvespolc volt itt, ahol sok mindent meg lehetett találni, ha az ember tudta, hova nyúljon.

És Michener jól tudta.

Ismét a neszre koncentrálva, tekintete végigsiklott a szobán, a Konstantint, Pipint és II. Frigyest ábrázoló freskókon, aztán megállapodott a túlsó oldalon lévő vasrácsnál. A rács mögötti terület sötéten ásított. Ezt a helyet, a Riservát csakis pápai engedéllyel lehetett felkeresni, és a rácskapu kulcsát az egyház főlevéltárosa őrizte. Michener sosem járt abban a szobában, habár már jó néhányszor várakozott előtte kötelességtudón, amíg főnöke, XV. Kelemen pápa bent tartózkodott. Persze így is tudott több olyan értékes dokumentumról, amelyet ebben az ablaktalan helyiségben őriztek. Mária skót királynő utolsó levelét, amelyet közvetlenül azelőtt írt, hogy I. Erzsébet lefejeztette. Annak a hetvenöt angol lordnak a levelét, amelyben azok VIII. Henrik első házasságának érvénytelenítését kérik a pápától. Galilei saját kezűleg aláírt vallomását. Napóleon tolentinói szerződését.

Elnézte a fölmagasodó vasrács tartóoszlopait, az aranyozott szegélyeket és díszeket, meg a rácsozatba kovácsolt állati alakokat. Maga a rács a tizennegyedik század óta állt. Vatikánvárosban egyébként semmi sem volt közönséges. Minden egyes tárgy valamilyen híres művész, nevezetes mester keze nyomát viselte magán, aki gyakran évekig dolgozott művén, hogy az megfeleljen istenének és pápájának egyaránt.

Michener átment a szobán, léptei puhán visszhangzottak, és megállt a rácskapu előtt. Meleg szellőt érzett, amely a rács mögül fújt feléje. A kapu jobb oldalán egy hatalmas lakat függött. Megrángatta. A zár biztosan tartott.

Visszafordult, hogy talán a személyzet egy tagja ment be a levéltárba. A levéltáros eltávozott, amikor ő ide bejött, és amíg itt van, senkit sem enged be, mert a pápai titkárnak nincs szüksége felügyeletre. De volt egy csomó ajtó még, amely a terembe vezetett, vagy abból nyílt. Michener azon töprengett, hogy az imént hallott neszt vajon tényleg a régi sarokvasak kinyitása, majd óvatos becsukása okozta-e. Nem tudta eldönteni. A hatalmas térben a halk nesz ugyanolyan titokzatos és megfoghatatlan volt, mint a kéziratok többsége.

Lépett egyet jobbra, az egyik hosszú folyosó, a Pergamenek Terme felé. Mögötte volt a Leltárak és Nyilvántartások Terme. Ahogy haladt, a plafonon lévő világítótestek felgyulladtak és kialudtak, Michener pedig úgy érezte, mintha valami föld alatti folyosón menne, pedig két emelet magasan volt.

Csak néhány lépést tett meg, és minthogy nem hallott semmit, visszafordult.

Kora reggel volt, a hét közepén. Szándékosan választotta ezt az időpontot a kutatáshoz – kisebb volt az esélye, hogy akadályozzon olyanokat, akik nagy nehezen végre bejuthattak a levéltárba, de annak is, hogy magára vonja a vatikáni személyzet figyelmét. A szentatya személyes megbízásából jött ide, de nem volt egyedül. Legutóbb, egy héttel ezelőtt is ugyanez volt az érzése.

Visszament a nagyterembe, és az olvasóasztalhoz lépett, közben még mindig fürkészve a szobát. A padló egy hatalmas állatövi mintát ábrázolt, a nap felé fordítva, amelynek sugarai a falakon magasan elhelyezett, keskeny nyílásokon áradtak be. Tudta, hogy századokkal ezelőtt pont ebben a teremben végezték a Gergely-naptár számításait. Ma azonban egyetlen napsugár sem szökött be ide. Kint hideg volt, őszi eső verdeste Rómát.

A kötetek, amelyek az utóbbi két órában lekötötték a figyelmét, szép rendben sorakoztak az olvasópolcon. Közülük többet az utóbbi két évtizedben állítottak össze. Négy azonban sokkal régebbi volt. A régiek közül kettőt olaszul írtak, egyet spanyolul, egyet pedig portugálul. Mindegyiket könnyen tudta olvasni – ez még egy ok volt arra, hogy XV. Kelemen az ő szolgálatára tartson igényt.

A spanyol és az olasz beszámolók nem voltak túl értékesek, mert mindhárom csak átdolgozta a portugál eredetit: Átfogó és részletes tanulmány Szent Szűz Máriának állítólagos megjelenéseiről Fatimában, 1917. május 13. és 1917. október 13. között.

A vizsgálatot XV. Benedek pápa rendelte el 1922-ben, az egyházi vizsgálat részeként arról, hogy állítólag mi történt ebben az elhagyatott, távoli portugál völgyben. Az egész feljegyzést kézzel írták, a tinta már sötétsárgára fakult, úgy nézett ki, mintha arannyal írták volna. Leira püspöke nagyon gondos vizsgálatot végzett, ami nyolc évig tartott, és végül döntő része volt abban, hogy a Vatikán 1930-ban úgy döntött: a Szűz hat fatimai megjelenése érdemes az elismerésre. Az eredetihez fűzött három kiegészítés az 1950-es, ’60-as és ’90-es években készült.

Michener mindegyiket azzal az ügyvédi gondossággal tanulmányozta át, amit az egyházban tanítottak meg neki. A Müncheni Egyetemen hét év alatt szerzett diplomát, de a hagyományos értelemben véve sosem praktizált ügyvédként. Az ő területe az egyházi nyilatkozatok és az általános vallási rendelkezések világa volt. Az előbbiek két évezreden íveltek át, és inkább az akkori idők megértését igényelték, semmint a stare decisis elvét. Fáradságosan megszerzett jogi ismeretei felbecsülhetetlen értékűnek bizonyultak az egyház szolgálatában, amikor a jog logikája szövetségesévé lett a vallásos politizálás útvesztőiben. És ami még fontosabb, az imént is segített neki megtalálni az elfeledett információk zűrzavarában azt, amit XV. Kelemen keresett.

Ismét hallatszott a halk zörej.

Halk nyikkanás, mint amikor két ág súrlódik össze a könnyű szellőben, vagy mint amikor egy egér jelzi jelenlétét.

A zajforrás felé sietett, és mindkét irányba kinézett.

Sehol semmi.

Tizenöt méternyire balra egy ajtó nyílott kifelé a levéltárból. Odament, és lenyomta a kilincset. A zár engedett. Nekifeszült a nehéz faragott tölgylapnak, a vaszsanérok enyhén csikorogtak. Fölismerte a neszt.

Az ajtó mögötti folyosó üres volt, de a márványpadlón valami csillogás keltette föl a figyelmét. Letérdelt.

Szabályos rendben nedvességfoltok vezettek kifelé a folyosón, aztán befelé, az ajtón át a levéltárba. A foltok között helyenként parányi sár-, levél- és fűdarabkák.

Szemével követte a nyomokat, amelyek a polcsor végéig tartottak. Az eső tovább dobolt a tetőn.

Most már biztosan tudta, mik ezek a tócsák.

Lábnyomok.

KETTŐ

7 ÓRA 45 PERC

A médiacirkusz már korán elkezdődött, ahogyan Michener számított is rá. Az ablaknál állt, és figyelte a Szent Péter térre bekanyarodó tévés közvetítőkocsikat, ahogyan elfoglalják kijelölt helyüket. A vatikáni sajtóiroda azt jelentette neki tegnap, hogy hetvenegy újságírói kérelmet hagytak jóvá a tárgyalásra, észak-amerikai, angol és francia tudósítóknak, a tucatnyi olasz és a három német újságíró mellett. A többségük az írott sajtót képviselte, de több hírügynökség is helyszíni hang- és képtovábbításra kért és kapott engedélyt. A BBC magán a tárgyaláson is szeretett volna forgatni, egy készülő dokumentumfilm részeként, de ezt a kérést elutasították. Az egész amúgy is nagy show lesz – de hát ez az ára, ha valamilyen híresség után kajtatnak.

Az Apostoli Büntetőbíróság a Vatikán három törvényszéke közül a legrégibb, amely csakis az egyházi kiátkozással foglalkozik. A kánonjog öt okot nevez meg, amiért egy embert egyházi átokkal lehet sújtani: a gyónási titok megszegése; a pápa fizikai megtámadása; egy püspök felszentelése a Szentszék jóváhagyása nélkül; az oltáriszentség meggyalázása; és a ma terítékre kerülő eset: ha egy pap feloldozza bűntársát egy szexuális bűn elkövetése alól.

Thomas Kealy atya, a virginiai Richmond Szent Péter és Pál egyházából, elkövette az elképzelhetetlent. Három évvel ezelőtt nyíltan viszonyt kezdett egy nővel, aztán a gyülekezete előtt mindkettejüket föloldozta. Ez a trükk, valamint Kealy csípős megjegyzései az egyház hajthatatlan álláspontjáról a papi nőtlenség ügyében nagy figyelmet keltettek. Egyes papok és teológusok már régóta bírálták Róma álláspontját a cölibátusról, a szokásos válasz pedig a hallgatás volt, mert előbb-utóbb mindegyikük vagy „kiugrott”, vagy beállt a sorba. Kealy atya azonban új dimenziót adott az ügynek azzal, hogy írt három könyvet, köztük egy nemzetközi bestsellert, amelyek nyíltan ellentmondtak a hivatalos katolikus doktrínának. Michener tisztában volt az atyával kapcsolatos intézményi félelmekkel. Az egy dolog volt, ha valaki bírálta Rómát, de mindjárt más, ha az emberek elkezdtek odafigyelni rá.

És az emberek kezdtek odafigyelni Kealy atyára.

Mert jóképű volt, és okos, ráadásul megvolt az az irigylésre méltó képessége, hogy a gondolatait tömören és meggyőzően tudta előadni. A földgolyón mindenhol feltűnt, és erős követői táborra tett szert. Minden mozgalomnak szüksége van vezetőre, az egyházi reformok szószólói pedig láthatóan meglelték ezt a vezetőt a merész pap személyében. Internetes oldalára, amelyet – ezt Michener jól tudta – az Apostoli Büntetőbíróság napi figyelemmel kísért, ma már naponta húszezren látogattak el. Egy évvel ezelőtt Kealy megalakított egy világmozgalmat, Katolikusok a Teológiai Szeszélyek Ellen, az Egyenlőségért – KATE-SZELE – néven, amelynek ma már több mint egymillió tagja van, elsősorban Észak-Amerikában és Európában.

Kealy merészsége bátorságot öntött az amerikai püspökökbe is, és tavalyra már egy mérhető nagyságú tömörülés ért el annak határára, hogy nyíltan kezdje támogatni a nézeteit, és megkérdőjelezze Róma ragaszkodását középkori hagyományokon alapuló filozófiájához. Kealy számtalanszor hangoztatta, hogy az egyház Amerikában az elavult nézetek, a méltatlan papok és az arrogáns vezetők miatt került válságba. Érvelése, miszerint a Vatikán szereti az amerikai pénzeket, de nem szereti az amerikai befolyást, nagy visszhangra talált. Olyasfajta „populista józan észt” kínált, ami után – Michener ezt jól tudta – a nyugati elmék sóvárogtak. Sztárrá vált. Most pedig a kihívó eljött a bajnokhoz, és összecsapásukat az egész világsajtó követi majd.

Michenernek azonban előbb meg kellett vívnia a maga csatáját.

Elfordult az ablaktól, és XV. Kelemenre nézett, igyekezvén elhessegetni agyából azt a gondolatot, hogy öreg barátja hamarosan meghalhat.

– Hogy érzed magad ma, szentatyám? – kérdezte németül. Amikor kettesben voltak, mindig Kelemen anyanyelvét használták. A palotában szinte senki sem beszélt németül.

A pápa egy díszes porceláncsészét vett föl, és ivott egy korty kávét.

– Érdekes, mennyire közömbös lehet az, ha valakit ekkora pompa vesz körül.

A pápának már korábban is voltak cinikus megjegyzései, de nem ilyen gyakran, és nem ennyire élesek. Kelemen letette a csészét.

– Megtaláltad az információt a levéltárban?

Michener ellépett az ablaktól, és bólintott.

– Az eredeti Fatima-levél a segítségedre volt?

– Egyáltalán nem. Találtam más dokumentumokat, amelyek többet segítettek. – Megint arra gondolt, hogy ez az egész vajon miért olyan fontos, de nem szólt semmit.

A pápa láthatóan kitalálta, hogy mire gondol.

– Sosem kérdezősködsz, igaz?

– Megmondanád, ha tudnom kellene róla.

Az utóbbi három évben nagyot változott az idős ember – a pápa napról napra tartózkodóbb, sápadtabb és törékenyebb lett. Kelemen mindig is alacsony és vékony ember volt, de most már jó ideje úgy tűnt, hogy a teste egyre csak zsugorodik. A koponyáján valaha dús barna haj volt, most meg már csak rövid, szürkés pihék. Az a ragyogó, mosolygós kép, amely a megválasztása után, a Szent Péter téri erkélyen róla készült, és bejárta a világsajtót, mára a saját karikatúrájává komorult, kipirult és telt orcái eltűntek, a régebben alig észrevehető anyajegye pedig mostanra olyan feltűnő folttá változott, hogy a vatikáni sajtó már rutinosan retusálta ki a fotókból. Szent Péter trónjának elfoglalása olyan súlyos terheket rótt rá, hogy elképesztően megöregítette azt az embert, aki nem is olyan régen még rendszeresen túrázott a Bajor-Alpokban.

Michener a kávés kisasztalhoz lépett. Jól emlékezett, hogy egy időben sült kolbász, joghurt és fekete kenyér alkotta az öregember reggelijét.

– Miért nem eszel? A komornyik azt mondta, hogy tegnap semmit sem vacsoráztál.

– Folyton aggódik.

– Miért nem vagy éhes?

– És kitartó is.

– Ha kitérsz a kérdéseim elől, azzal nem nyugtatsz meg.

– Miért? Mi aggaszt, Colin?

Beszélni akart a Kelemen homlokát barázdáló mély árkokról, bőrének aggasztó sápadtságáról, az öregember sovány kezén kidagadó erekről, de végül csak ennyit mondott:

– Csak az egészséged, szentatyám.

Kelemen elmosolyodott.

– Ügyesen kitérsz a gúnyos megjegyzéseim elől.

– A szentatyával vitatkozni hiábavaló dolog.

– Eh, már megint ez a csalhatatlanság. Meg is feledkeztem róla. Mindig igazam van.

Elhatározta, hogy mégis felveszi a kesztyűt.

– Nem mindig.

Kelemen felkuncogott.

– Megtaláltad a nevet a levéltárban?

Benyúlt a reverendájába, és előhúzta azt, amit éppen akkor írt le, amikor meghallotta azt a gyanús neszt. Átadta Kelemennek, és azt mondta:

– Valaki megint ott járt.

– Ez nem kéne hogy meglepjen. Itt semmi nem marad titokban. – A pápa elolvasta, majd hangosan is elismételte: – Andrej Tibor atya.

Michener tudta, hogy mit vár tőle a pápa.

– Nyugdíjas pap, Romániában él. Utánanéztem. A nyugdíját ma is ugyanerre a címre küldik.

– Menj el hozzá!

– Elárulod, hogy miért?

– Még nem.

Az utóbbi három hónapban Kelemen nagyon nyugtalan volt. Az öregember megpróbálta mindezt eltitkolni, de huszonnégy évnyi barátság után nem sok minden kerülte el Michener figyelmét. Pontosan emlékezett arra is, hogy mikor kezdett el aggódni a pápa. Miután bement a levéltárba, a Riservába, és megnézte a régi széfet, amely a vasrács mögött van.

– Megtudhatom, hogy mikor szándékozol elárulni?

A pápa fölkelt a székéből.

– Ima után.

Kiléptek a dolgozószobából, és szótlanul végigmentek a negyedik emeleten, majd megálltak egy nyitott ajtó előtt. A mögötte elterülő kápolna falait márvány borította, festett üvegablakai a kereszt stációit ábrázolták. Kelemen reggelenként ide jött elmélkedni és imádkozni. Ilyenkor senki sem zavarhatta. Minden várhatott addig, amíg befejezi beszélgetését az Úrral.

Michener már régóta szolgálta Kelement, amikor a szívós német még érsek volt, aztán bíboros, majd a Vatikán államtitkára. Együtt emelkedett a ranglétrán pártfogójával – szeminaristából pappá, majd monsignorrá –, és aztán, harmincnégy hónappal ezelőtt, amikor a Bíborosi Kollégium Jakob Volkner bíborost Szent Péter kétszázhatvanhetedik utódjává választotta, Volkner azonnal személyi titkárának választotta őt.

Michener nagyra értékelte Kelement, ezt a második világháború utáni, zűrzavaros Németország társadalmában nevelkedő férfit, aki a diplomáciát olyan kényes posztokon tanulta ki, mint Dublin, Kairó, Fokváros és Varsó. Jakob Volkner végtelenül türelmes és figyelmes volt. Együtt töltött éveik alatt Michener egyetlenegyszer sem kételkedett mentorának hitében vagy jellemében, és már régóta úgy gondolta, hogy ha csak feleannyira ember tudna lenni, mint Volkner, akkor már sikeresnek nevezhetné az életét.

Kelemen befejezte az imádkozást, keresztet vetett, aztán megcsókolta a fehér reverendája előtt függő mellkeresztjét. Ma viszonylag rövid volt a csendes elmélkedéssel eltöltött idő. A pápa föltápászkodott az imazsámolyról, de még elidőzött az oltár előtt. Michener csendben várt a sarokban, míg őszentsége odament hozzá.

– Levelet szándékozom írni Tibor atyának. Pápai utasításra el kell majd látnia téged bizonyos információkkal.

Ez még mindig nem magyarázta meg, hogy miért van szükség erre a romániai utazásra.

– Mit akarsz, mikor induljak?

– Holnap. Vagy legkésőbb holnapután.

– Nem tudom, jó ötlet-e. Nem végezhetné el ezt a feladatot valamelyik pápai követ?

– Ígérem, Colin, nem fogok meghalni, amíg távol leszel. Lehet, hogy rosszul nézek ki, de jól vagyok.

Ezt Kelemen orvosai is megerősítették, alig egy héttel korábban. Seregnyi vizsgálat után kinyilvánították, hogy a pápa mentes mindenfajta legyöngítő betegségtől. Magánbeszélgetésekben azonban a pápai főorvos figyelmeztette, hogy a stressz Kelemen halálos ellensége, és hogy az egészségének az utóbbi hónapokban tapasztalható gyors hanyatlása arra utal, hogy valami súlyosan nehezedik a lelkére.

– Sosem mondtam, hogy szentséged rosszul néz ki.

– Nem kellett mondanod. – Az öregember a fiatal szemére mutatott. – Ott látszik. Már megtanultam olvasni belőlük.

Michener felmutatta a papírdarabot.

– Miért kell mindenképpen kapcsolatba lépned ezzel a pappal?

– Már rögtön azután meg kellett volna tennem, hogy először bementem a Riservába. De akkor ellenálltam. – Kelemen megállt. – Már nem tudok ellenállni, úgyhogy nincs más választásom.

– Hogy lehet az, hogy a római katolikus egyház fejének nincs választása?

A pápa odébb lépett, és szembenézett a falon függő feszülettel. Két vaskos gyertya világított a márványoltár két oldalán.

– Elmész a tárgyalásra ma délelőtt? – kérdezte Kelemen, Michenernek háttal állva.

– Ez nem válasz az én kérdésemre.

– A római katolikus egyház feje megválogathatja, hogy melyik kérdésre hajlandó válaszolni.

– Úgy értettem, azt szeretnéd, ha elmennék a tárgyalásra. Úgyhogy igen, ott leszek. Nagyon sok riporterrel együtt.

– Ő is ott lesz?

Michener pontosan tudta, hogy az egyházfő kire céloz.

– Úgy tájékoztattak, hogy kért sajtóbelépőt.

– Tudod, hogy miért érdekli ez a tárgyalás?

Michener megrázta a fejét.

– Ahogy azt már mondtam, csak véletlenül értesültem a jelenlétéről.

Kelemen megfordult, és szembenézett vele.

– Milyen szerencsés véletlen…

Michener nem értette, miért érdekli ez annyira a pápát.

– Nem baj, ha foglalkoztat, Colin. Ő a múltad része. Olyan része, amit nem szabad elfelejtened.

Kelemen csak azért ismerte az egész történetet, mert annak idején Michenernek szüksége volt egy gyóntatóra, és akkoriban a kölni érsek volt a legbizalmasabb munkatársa. Ez volt esküjének egyetlen megszegése negyedszázados papsága alatt. Azon gondolkodott, hogy kilép, de Kelemen lebeszélte erről, elmagyarázva neki, hogy a lélek csakis elgyöngülések által erősödhet meg. Azzal semmit sem nyerne, ha „kiugrana”. Most, több mint tíz évvel később már biztosan tudta, hogy Jakob Volknernek igaza volt. Most ő volt a pápa titkára. Már csaknem három éve segített XV. Kelemennek irányítani a katolikus személyiség és kultúra különös elegyét. Az a tény, hogy az ő egész közreműködése az Istenének és egyházának tett esküje megszegésén alapul, úgy tűnt, egy percig sem zavarta a pápát. Számára viszont az utóbbi időben egyre zavaróbb lett.

– Egyetlen percét sem felejtettem el – suttogta.

A pápa mellé lépett, és a vállára tette a kezét.

– Ne siránkozz azért, ami elveszett! Egészségtelen és hiábavaló.

– Nehezemre esik hazudni.

– Isten megbocsátott neked. Csak ez számít.

– Hogyan lehetsz ebben ennyire biztos?

– Tudom. És ha nem hiszel a katolikus egyház csalhatatlan fejének, akkor kinek hinnél? – És mosoly kísérte a tréfás megjegyzést, amiből Michener azt olvasta ki, hogy nem szabad semmit túl komolyan venni.

Ő is elmosolyodott.

– Lehetetlen alak vagy.

Kelemen levette a kezét a válláról.

– Igaz, de egyszersmind szeretetre méltó is vagyok.

– Megpróbálok majd erre is emlékezni.

– Helyes. Hamarosan megírom a levelet Tibor atyának. Ebben majd írásbeli választ kérek, de ha inkább szóban akar válaszolni, akkor hallgasd végig, kérdezz, amit akarsz, és aztán számolj be nekem mindenről. Értetted?

Michener nem értette, hogyan kérdezhetne bármit is, ha még arról sincs fogalma, hogy egyáltalán minek utazik oda, de aztán csak ennyit mondott:

– Értettem, szentatyám. Mint mindig.

Kelemen grimaszt vágott.

– Ez így van rendjén, Colin. Mint mindig.

HÁROM

11 ÓRA

Michener belépett a tárgyalóterembe. Az előtér magas, elegáns terem volt, fehér és szürke márványborítással, színes geometriai ábrás mozaikokkal, amelyek az egyház utóbbi négy évszázadának történetéről tanúskodtak.

Két díszesen öltözött svájci gárdista állt őrt a bronzkapunál. Tisztelegtek, amikor fölismerték a pápa titkárát. Michener szándékosan várt egy órát, mielőtt bement volna. Tudta, hogy megjelenése szóbeszédre ad majd alkalmat – a pápához ennyire közel álló személyiség ritkán látogatott el efféle tárgyalásokra.

Kelemen kifejezett kérésére Michener elolvasta Kealy mindhárom könyvét, és bizalmasan összefoglalta a pápának azok provokatív tartalmát. Maga Kelemen nem olvasta a műveket, minthogy az mindenféle spekulációkat keltett volna. Mindazonáltal a pápát nagyon is érdekelte, hogy miket írt Kealy atya, és amikor Michener helyet foglalt a terem végében, először pillantotta meg személyesen Thomas Kealyt.

A vádlott egyedül ült egy asztalnál. Kealy a harmincas éveinek közepén járhatott. Sűrű, gesztenyebarna haja és vidám kölyökképe volt. Az arcán időnként átsuhanó vigyor kiszámítottnak tűnt, kinézete és viselkedése pedig szinte szándékosan hóbortosnak. Michener olvasta a törvényszék által összegyűjtött háttéranyagot, amely Kealyt önelégülten pedánsnak és nonkonformistának festette le. Egyértelműen opportunista, írta róla az egyik szerző. Mindezek ellenére Michener kénytelen volt elismerni, hogy Kealy érvei többnyire meggyőzők.

Kealyt Alberto Valendrea bíboros, vatikáni államtitkár kérdezte ki. Michener nem irigyelte a vádlottat. Kealynek kemény bizottság jutott. A benne helyet foglaló összes bíborost és püspököt Michener a „keményen konzervatívok” táborába sorolta. Egyikük sem tette magáévá a második vatikáni zsinat tanításait, és egyikük sem számított XV. Kelemen hívének. Valendreáról köztudomású volt, hogy mennyire szigorúan ragaszkodik a dogmákhoz. A törvényszék tagjai mind díszes ruhákat viseltek: a bíborosok skarlátszínű selyemköntöst, a püspökök fekete gyapjúpalástot. Mereven ültek az ívelt márványasztal mögött, Raffaello egyik festménye alatt.

– Senki sincs annyira távol Istentől, mint egy eretnek – mondta éppen Valendrea. Mélyen zengő hangjának nem volt szüksége hangosító berendezésre.

– Nekem úgy tűnik, eminenciás uram – mondta Kealy –, hogy egy eretnek minél kevésbé nyíltan mutatkozik, annál veszélyesebb. Én nem rejtem el, ha valamivel nem értek egyet. Éppen ellenkezőleg, úgy vélem, hogy a nyílt vita az egyház javára válik.

Valendrea felmutatott három könyvet, amelyeknek címlapjairól Michener felismerte, hogy azok Kealy művei.

– Ezek mind eretnekségek. Nem lehet másként értékelni.

– Mert amellett érvelek, hogy a papoknak meg kellene házasodniuk? Hogy nők is lehessenek papok? Hogy a papok szerethessék a feleségüket, gyerekeiket és az Istent is, úgy, mint más vallásoknál? Hogy a pápa talán nem csalhatatlan? Ő is ember, hibázhat. Ez lenne eretnekség?

– Nem hiszem, hogy ebben a testületben bárki is másként gondolná.

És nem is gondolta másként.

Michener figyelte, ahogyan Valendrea hátrább csúszik a székében. A bíboros alacsony volt, és köpcös, mint egy tűzcsap. Ősz hajának egyik rakoncátlan tincse a homlokába lógott, és azzal vonta magára a figyelmet, hogy éles kontrasztot alkotott az olasz olajbarna bőrével. Hatvanévesként Valendrea viszonylag fiatalnak nevezhette magát a Kúriában, amelyet a nála sokkal idősebbek uraltak. Ráadásul nem bírt azon tulajdonságok egyikével sem, amelyek – a kívülállók szerint – a főpapokat jellemzik. Naponta csaknem két doboz cigarettát szívott el, sokak által irigyelt saját borospincéje volt, és rendszeresen forgolódott „magasabb” európai körökben. Családjának temérdek pénze volt, és a javak nagy része őt, a legidősebb fiúgyermeket illette.

A sajtó már régóta papabilének tartotta Valendreát, vagyis olyasvalakinek, aki kora, rangja és befolyása alapján esélyes lehet arra, hogy pápává válasszák. Michener hallott pletykákat arról, hogy az államtitkár miként igyekszik magát helyzetbe hozni a következő konklávéra, alkudozva a habozókkal, erős ellenzéket szervezve. Kelemen kénytelen volt kinevezni őt államtitkárnak, a pápa utáni második méltósággá, mert a bíborosok jelentékeny csoportja sürgette ezt. Kelemen pedig elég okos volt ahhoz, hogy tudja, békében kell lennie azokkal, akik hatalomba emelték őt. Különben is, magyarázta akkoriban, tartsd a barátaidat közel magadhoz, az ellenségeidet pedig még közelebb.

Valendrea az asztalra helyezte karját. Egyetlen papír sem feküdt előtte. Közismert volt róla, hogy ritkán van szüksége efféle segédeszközökre.

– Kealy atya, sokan vannak az egyházon belül, akik úgy gondolják, hogy a második vatikáni zsinatot nem lehet sikerként értékelni, és te fényes bizonyítéka vagy annak a tévedésnek. A papság számára nincs szólásszabadság. Túl sok nézet létezik ezen a világon ahhoz, hogy megengedhessük a vitatkozást. Ennek az egyháznak egyetlen hangon kell megszólalnia, éspedig a szentatyáén.

– És ugyancsak sokan vannak manapság, akik úgy érzik, hogy a cölibátus és a pápai csalhatatlanság hibás doktrína. Egy olyan korból maradt itt, amikor a világ tudatlan volt, az egyház pedig korrupt.

– Nem osztom a következtetésedet. De még ha léteznének is ezek a főpapok, megtartják maguknak ezeket a nézeteket.

– A félelem el szokta némítani a hangokat, eminenciás uram.

– Nincs mitől félni.

– Pedig ettől a törvényszéktől lehet.

– Az egyház nem bünteti meg papjait a gondolataikért, atyám, csak a tetteikért. Mint a tieidért. A te szervezeted sértés az általad is szolgált egyházra.

– Ha nem nézném az egyház javát, eminenciás uram, akkor egyszerűen csak kiléptem volna, és csendben maradnék. Viszont én szeretem az egyházamat annyira, hogy szembeszálljak a politikájával.

– Azt gondoltad tán, hogy az egyház majd tétlenül nézi, hogy megszeged esküdet, nyíltan együtt élsz egy nővel, és aztán magad oldozod föl magad a bűn alól? – Valendrea megint fölmutatta a könyveket. – Aztán írsz is róla? Szándékosan hívtad ki magad ellen ezt az eljárást.

– Tényleg úgy gondolod, hogy minden pap önmegtartóztató? – kérdezte Kealy.

A kérdés fölkeltette Michener figyelmét. A riporterek is felélénkültek.

– Nem számít, hogy én mit gondolok – mondta Valendrea. – Ez egyénenként érinti a papokat. Mindegyikük esküt tett az Urának és az egyházának. Én azt várom el, hogy tartsák tiszteletben az esküjüket. Ha bárki megszegi, akkor vagy távozzon önként, vagy ki kell penderíteni.

– Te megtartottad a fogadalmadat, eminenciás uram?

Michener elképedt Kealy merészségén. Lehet, hogy már érezte, vesztett ügye van, akkor meg már úgyis mindegy. Valendrea megcsóválta a fejét.

– Úgy gondolod, hogy ha engem személyesen támadsz, akkor ezzel használsz a védekezésednek?

– Ez csak egy egyszerű kérdés…

– Igen, atyám. Én megtartottam az eskümet.

Kealy arca rezzenéstelen maradt.

– Mi mást is mondhatnál.

– Azt akarod mondani, hogy hazudok?

– Nem, eminenciás uram. Csak azt, hogy egyetlen pap, egyetlen bíboros vagy püspök sem merné nyilvánosan megvallani azt, amit a lelke mélyén érez. Mindannyian azt vagyunk kötelesek mondani, amit az egyház előír. Nekem fogalmam sincs arról, hogy te valójában hogyan érzel, és ezt szomorúnak tartom.

– Annak, hogy én hogyan érzek, semmi köze a te eretnekségedhez.

– Számomra úgy tűnik, eminenciás uram, hogy te már el is ítéltél.

– Nem jobban, mint az Úr. Aki tényleg csalhatatlan. Vagy talán kétségbe vonod ezt a tant is?

– Mikor nyilvánította ki az Úr, hogy a papok nem ismerhetik meg a szerelem örömét egy társsal?

– Egy társsal? Miért nem egy asszonnyal?

– Mert a szerelem nem ismer határokat, eminenciás uram.

– Vagyis most már a homoszexualitást is pártolod?

– Én csak azt mondom, hogy mindenki kövesse a szíve szavát.

Valendrea megrázta a fejét.

– Elfelejted, atyám, hogy felszentelésedkor egyesültél Krisztussal? Léted igazsága, ami ugyanaz az ebben a perben részt vevők mindegyike számára, ennek az egyesülésnek a teljes elfogadásából fakad. Neked Krisztus élő és tiszta képmásának kell lenned.

– De honnan is tudjuk, milyennek kell lennie ennek a képmásnak? Egyikünk sem volt ott, amikor Krisztus élt.

– Úgy van, ahogy az egyház mondja.

– De nem arról van szó, hogy az ember a saját igényeire formálja az istenit?

Valendrea fölvonta jobb szemöldökét elképedésében.

– Bámulatos a pimaszságod. Azt akarod tán mondani, hogy maga Krisztus sem tartóztatta meg magát az asszonyoktól? Hogy nem helyezte mindenek fölé az egyházát? Hogy ő nem egyesült az egyházával?

– Nincs földi értelemben vett elképzelésem Krisztus szexuális irányultságáról, és neked sincs.

Valendrea egy pillanatig várt, és csak aztán szólalt meg:

– A nőtlenséged, atyám, ajándék önmagadnak. Alázatos szolgálatod kifejezése. Az egyház doktrínája. Amit te nem tudsz vagy nem akarsz megérteni.

Kealy erre újabb dogmák idézetével válaszolt, Michener pedig hagyta, hogy gondolatai elkalandozzanak a vitától. Azt mondogatva magának, hogy nem is ezért jött, szeme mégis fürkészve kutatta a jelen lévő több mint száz embert, míg végre tekintete megállapodott egy nőn, aki két sorral Kealy mögött ült.

A haja éjfekete volt, és gyönyörűen ragyogott. Michener visszaemlékezett arra, amikor dús zuhatagban omlottak alá e hajszálak, amelyek friss citrom illatát árasztották. Most ez a haj rövidre volt vágva, és fésületlenül volt lesimítva. Csak félprofilból láthatta az arcát, de a kecses orr és a keskeny száj a régi volt. A bőrének színe is maradt az a tejeskávé-árnyalatú, ami világosan mutatta, hogy a nő anyja román cigány, az apja pedig félig magyar, félig német volt. A neve, Katerina Lew, „tiszta oroszlánt” jelentett, amit a nő találónak tartott, minthogy lobbanékony volt a természete, az elveihez pedig ragaszkodott.

Münchenben találkoztak. Michener harminchárom éves volt, éppen befejezte jogi tanulmányait. Katerina huszonöt múlt, és nem tudott dönteni az újságírás és a regényírói karrier között. Tudta, hogy Michener pap, és csaknem két évet töltöttek együtt a szakításig. Az Istened vagy én, jelentette ki akkor Katerina. És ő Istent választotta.

– Kealy atya – mondta éppen Valendrea –, a hitünk természete olyan, hogy ahhoz semmit sem lehet hozzáadni és abból semmit sem lehet elvenni. Teljes egészében el kell fogadnod az anyaszentegyház tanításait, vagy teljes egészében elutasítod őket. Nincs olyan, hogy „részben katolikus”. Elveink, ahogyan azt a szentatya kifejtette, nem lehetnek szentségtörők, és nem lehet őket felhígítani. Olyan tiszták, mint maga az Úr.

– Úgy tudom, ezek XV. Benedek pápa szavai – mondta Kealy.

– Jól tudod. És ettől még jobban fáj nekem az eretnekséged. Egy olyan intelligens embernek, amilyennek te tűnsz, meg kellene értenie, hogy az egyház nem tűrheti, és nem is fogja eltűrni, hogy nyíltan eltérő véleményt hangoztasson valaki. Legkevésbé olyan nagymértékben, ahogyan ezt te teszed.

– Ezzel azt mondod, hogy az egyház fél a vitától.

– Én azt mondom, hogy az egyháznak vannak szabályai. Ha neked nem tetszenek ezek a szabályok, akkor gyűjts össze elegendő voksot ahhoz, hogy egy olyan pápát válassz, aki majd megváltoztatja őket. Addig azonban engedelmeskedned kell.

– Ó, persze, majd elfelejtettem, hogy a szentatya csalhatatlan. Bármit mond is a hittel kapcsolatban, az vitathatatlanul helyes. Jól értelmezem a dogmát?

Michenernek feltűnt, hogy a törvényszék egyik tagja sem próbált megszólalni, egyetlenegyszer sem. Nyilvánvalóan az államtitkár volt az egyetlen kérdező. Michener tudta, hogy a testület tagjai valamennyien Valendrea hívei, és hogy nincs esély arra, hogy bármelyikük is szembeforduljon jótevőjével. De Thomas Kealy megkönnyítette a dolgukat, mert többet ártott magának, mint azok valamennyi kérdésükkel tudtak volna.

– Jól – válaszolta Valendrea. – A pápai csalhatatlanság alapelv az egyházban.

– Egy újabb tan, amelyet az ember alkotott.

– Egy újabb dogma, amelyhez ez az egyház ragaszkodik.

– Én olyan pap vagyok, aki szereti Istenét és egyházát – mondta Kealy. – Nem látom be, hogy ha bármelyikkel is nem értek egyet, az miért vezetne szükségszerűen a kiátkozásomhoz. A vita és párbeszéd csakis elősegíti a bölcs kormányzást. Miért fél ettől az egyház?

– Atyám, ez a meghallgatás nem a szólásszabadságról szól. Nálunk nem érvényes az amerikai alkotmány, amely ezt a jogot garantálja. Ennek a meghallgatásnak a témája a te istentelen viszonyod egy nővel, az, hogy e bűn alól nyilvánosan feloldoztad magatokat, valamint a nyílt engedetlenséged. Ezek mindegyike szöges ellentétben áll annak az egyháznak a szabályaival, amelynek elkötelezted magad.

Michener tekintete visszatévedt Kate-re. Ezt a nevet adta neki, hogy legalább az ő ír hagyományainak is legyen valami hatásuk a nő kelet-európai személyiségére. Kate egyenesen ült, ölében egy jegyzettömböt tartva, és a kibontakozó vitára koncentrált.

Michener az utolsó, Bajorországban együtt töltött nyarukra gondolt, amikor kivett három hét szabadságot két szemeszter között. Elutaztak egy hófödte csúcsoktól övezett alpesi kis faluba, egy fogadóba. Tudta, hogy ez bűn, de addigra a nő már megérintette lényének egy olyan részét, amelyről addig azt sem tudta, hogy létezik. Amit Valendrea bíboros az imént mondott Krisztus, a pap és az egyház egyesüléséről, az tényleg a papi nőtlenség alapja. Egy pap kizárólag Istennek és az egyháznak szentelheti magát. De e nyár óta folyton csak azon gondolkodott, hogy miért is ne szerethetne egyszerre egy nőt, az egyházat és Istent is. Mit is mondott Kealy? Ahogyan a más hitűek.

Megérezte, hogy nézik. Ahogy gondolatai visszatértek a terembe, észrevette, hogy Katerina megfordult, és egyenesen őt nézi.

Az arca változatlanul azt a szívósságot tükrözte, amit Michener oly vonzónak talált. A keletiesen vágott szemek, a lefelé görbülő ajak, a finom, nőies áll. Egyszerűen egyetlen éles vonás sem volt rajta. Azok, Michener ezt jól tudta, a személyiségében rejtőztek. Gondosan figyelte az arckifejezését, és megpróbálta kitalálni a hangulatát. Nem dühös. Nem neheztelő. Nem gyöngéd. Ez a tekintet, úgy tűnt, nem közöl semmit. Még csak nem is üdvözöl. Michener kényelmetlennek érezte, hogy ennyire átadta magát az emlékeknek. Lehet, hogy Kate számított az ő megjelenésére, és nem akarta megadni neki azt az elégtételt, hogy azt higgye: fontos az ő számára. Végtére is, elválásuk nem volt valami barátságos.

A nő visszafordult a törvényszék felé, Michener nyugtalansága pedig csillapult.

– Kealy atya – mondta Valendrea –, felteszek egy egyszerű kérdést. Megtagadod-e az eretnekségedet? Elismered-e, hogy eddigi cselekedeteid ellentétesek ennek az egyháznak a szabályaival és Isteneddel?

A pap kihúzta magát az asztal mellett.

– Nem hiszem, hogy ha szeretek egy asszonyt, az ellentétes lenne Isten törvényeivel. Vagyis ennek a bűnnek a megbánása következetlenség lenne. Jogom van kimondani a véleményemet, úgyhogy nem kérek bocsánatot a tetteimért. Nem tettem semmi rosszat, eminenciás uram.

– Balga lélek vagy, atyám. Minden lehetőséget megadtam neked, hogy bocsánatért könyöröghess. Az egyház könyörületes, és ezúttal is az lesz. A bűnbánat azonban kétirányú. A töredelemnek őszintének kell lennie.

– Nem kérem a te megbocsátásodat.

Valendrea megcsóválta a fejét.

– Vérzik a szívem érted és követőidért, atyám. Számomra egyértelmű, hogy mindannyian az ördög oldalán álltok.

NÉGY

13 ÓRA 05 PERC

Alberto Valendrea bíboros némán állt, és azt remélte, hogy az imént a törvényszéken érzett diadal majd ellensúlyozza növekvő viszolygását. Különös, hogy egy rossz érzés milyen hamar tönkre tud tenni egy jót.

– Mi a véleményed, Alberto? – kérdezte XV. Kelemen. – Van még időm arra, hogy megjelenjek a tömeg előtt?

A pápa a falmélyedésben lévő nyitott ablak felé indult.

Valendreát bosszantotta, hogy a pápa arra fecsérli idejét, hogy egy nyitott ablakban állva integet a Szent Péter téren lévő tömegnek. A vatikáni biztonsági szolgálat már figyelmeztetett ennek a veszélyeire, de a bolond vénember minderre fittyet hány. A sajtó is folyton erről ír, és a németet XXIII. Jánoshoz hasonlítják. És az igazat megvallva, van is hasonlóság. Mindketten már közel jártak a nyolcvanhoz, amikor pápává választották őket. Mindketten elismert „átmeneti” pápák voltak. Mindketten sokaknak okoztak meglepetést.

Valendrea azt is utálta, hogy a megfigyelők a pápa nyitott ablakát összefüggésbe hozták buzgó lelkével, lefegyverző nyíltságával, karizmatikus, meleg szívével. A pápaság nem a népszerűségről szól. Hanem a következetességről. A bíborosnak nem tetszett, hogy Kelemen milyen könnyen mellőz sok kipróbált és elismert hagyományt. A szolgák már nem térdeltek le a pápa jelenlétében. Csak kevesen csókolták meg a pápai gyűrűt. És Kelemen csak nagyon ritkán beszélt magáról többes szám első személyben, ahogyan pedig azt tették a pápák évszázadokon át. A huszonegyedik században vagyunk, szokta mondani Kelemen, valahányszor véget vetett egy-egy ősrégi szokásnak.

Valendrea jól emlékezett azokra a nem is oly régi időkre, amikor a pápák sosem voltak hajlandók kiállni a nyitott ablakba. A biztonsági kérdést nem is említve, a korlátozott megjelenés csak növeli a kisugárzást, táplálja a titokzatosság légkörét, és semmi sem használ annyira a hitnek és az engedelmességnek, mint egy kis misztikum.

Már csaknem négy évtizede szolgált pápákat, gyorsan emelkedve a Kúria ranglétráján, még ötvenéves kora előtt megkapva a bíborosi süveget, az egyik legfiatalabbként a modern korban. Most meg már övé volt a második leghatalmasabb poszt a katolikus egyházon belül – az államtitkári szék –, ami lehetővé tette, hogy részese legyen a Szentszék minden cselekedetének. De még többet akart. A legelső pozíciót. Azt, ahol senki nem kérdőjelezi meg a döntéseit. Ahol csalhatatlanul, ellenvetés nélkül nyilatkozhat meg.

Pápa akart lenni.

– Olyan szép idő van! – mondta éppen a pápa. – Az eső is elállt. A levegő olyan friss, mint a német hegyekben. Mint az Alpokban. Kár bent senyvedni.

Kelemen az ablakfülkébe lépett, de nem eléggé ahhoz, hogy kintről megláthassák. A pápa fehér vászonreverendát viselt, a vállán átvetve, valamint a hagyományos fehér mellényt alatta. Lábán skarlátvörös cipő, kopaszodó fején pedig fehér birétum{1}. Ő volt az egyetlen főpap a milliárdnyi katolikus között, aki így öltözhetett.

– Őszentsége talán azután is áldozhatna ennek a nagyszerű tevékenységnek, hogy befejeztük a megbeszélésünket. Más találkozóim is vannak, a tárgyalás pedig elvette az egész délelőttömet.

– Ez csak néhány pillanatot vesz igénybe – mondta Kelemen.

Valendrea tudta, hogy a német szeret gúnyolódni vele. A nyitott ablakon át behallatszott Róma morajlása, hárommillió ember és gépeik egyedülálló hangzavara, amint dolguk után járnak a porózus vulkáni hamuban.

Úgy tűnt, Kelemen is észlelte a morajt.

– Furcsa hangja van ennek a városnak.

– Ez a mi hangunk.

– Ó, majdnem elfelejtettem. Te olasz vagy, mi, többiek pedig nem.

Valendrea egy baldachinos ágy mellett állt, amelynek nehéz tölgyfa szerkezete tele volt faragásokkal és rávésett figurákkal. Egyik végén egy elnyűtt horgolt takaró, a másikon két túlméretezett párna. A bútorzat többi része is német munka volt – a szekrényt, a komódot és az asztalokat is vidám „bajor színekkel” díszítették. A tizenegyedik század közepe óta nem volt német pápa. A jelenlegi XV. Kelemen számára II. Kelemen egyfajta példakép volt – ebből a pápa sosem csinált titkot. Azt a korábbi Kelement azonban valószínűleg megmérgezték. Ez pedig olyan lecke, amelyet ennek a németnek nem szabad elfelejtenie, gondolta gyakran Valendrea.

– Talán igazad van – mondta Kelemen. – A vizit várhat. Most dolgunk van, nemde?

Szellő csapott be az ablakpárkányon, és megzizegtette a papírokat az íróasztalon. Valendrea odanyúlt, és lefogta az emelkedő lapokat, mielőtt azok elérték volna a számítógépet. Kelemen ma még nem kapcsolta be a komputert. Ő volt az első pápa, aki teljesen értette a számítógépet – még egy dolog, amit a sajtó nagyra értékelt –, és ezt Valendrea nem is bánta. A komputert és a faxgépet sokkal könnyebb feltűnés nélkül ellenőrizni, mint a telefonokat.

– Úgy hallottam, nagyon élénk és határozott voltál ma délelőtt – mondta a pápa. – Mi lesz a tárgyalás kimenetele?

Valendrea úgy gondolta, hogy nyilván Michener számolt be a pápának. Látta ugyanis a pápai titkárt a hallgatóság soraiban.

– Nem tudtam, hogy őszentségét ennyire érdekli ez a tárgyalás.

– Nehéz lenne nem kíváncsinak lenni. A tér tele van tévés közvetítőkocsikkal. Úgyhogy, légy szíves, válaszolj a kérdésemre!

– Kealy atya nem sok választást hagyott nekünk. Ki lesz közösítve.

A pápa összekulcsolta a kezét a háta mögött.

– Nem mutatott megbánást?

– Oly mértékig arrogáns volt, hogy az már sértő. Arra akart rávenni, hogy vitatkozzunk vele.

– Talán azt kéne tennünk.

A pápa megjegyzése felkészületlenül érte Valendreát, de a diplomáciában eltöltött évtizedek megtanították arra, hogyan rejtse el meglepetését egy kérdés mögé:

– És mi lenne ennek a szokatlan lépésnek a célja?

– Miért kell, hogy mindennek célja legyen? Talán csak egyszerűen meg kellene hallgatnunk egy ellenkező véleményt.

Valendrea nyugalmat parancsolt magára.

– Nem lehet nyíltan vitázni a cölibátusról. Ez már több mint ötszáz éves doktrína. Mi lenne a következő téma? Női papok? Házasulandó papok? A fogamzásgátlás engedélyezése? Aztán az összes dogma elvetése?

Kelemen az ágya felé lépett, és fölnézett II. Kelemen középkori képmására, amely a falon függött. Valendrea tudta, hogy a portrét valamelyik pinceraktár mélyéről ásták elő, ahol évszázadokig porosodott.

– Bamberg püspöke volt. Egy egyszerű ember, aki nem is akart pápa lenni.

– A király bizalmasa volt – jegyezte meg Valendrea. – Politikailag összetartoztak. Jókor volt jó helyen.

Kelemen megfordult, és szembenézett vele.

– Gondolom, mint én is…

– Téged a bíborosok elsöprő többsége választott meg. Mindegyikük a Szentlélek sugallatára.

Kelemen ajka irritáló mosolyra húzódott.

– Vagy talán inkább az befolyásolta őket, hogy a többi jelöltnek, beleértve téged is, nem volt esélye arra, hogy elegendő voksot szedjen össze a megválasztásához?

Láthatóan már délelőtt elkezdték a pengeváltásokat.

– Te ambiciózus ember vagy, Alberto. Úgy gondolod, hogy ennek a fehér reverendának a viselése boldoggá tenne. Biztosíthatlak, hogy nem.

Voltak már hasonló beszélgetéseik korábban is, de a szócsaták intenzitása az utóbbi időben egyre fokozódott. Mindketten ismerték a másik felfogását. Nem voltak barátok. Soha nem is lettek volna. Valendrea mulatságosnak találta, hogy az emberek általában úgy gondolták: csak azért, mert ő bíboros, Kelemen meg pápa, a kettejük kapcsolata csakis két istenfélő, jámbor ember szent együttműködése lehet, amelyben mindig az egyház érdekét nézik. Ezzel szemben két egészen különböző ember voltak, együttműködésük pedig politikájuk egymásnak feszüléséből adódott csupán. Javukra írható, hogy nyíltan egyikük sem mutatott ellenséges szándékot a másik iránt. Valendrea ennél sokkal okosabb volt – a pápával senki sem szállhatott vitába –, Kelemen pedig tudatában volt annak, hogy a bíborosok közül nagyon sokan támogatják az államtitkárát.

– Én semmit sem kívánok, csupán azt, hogy hosszú és sikeres életet élj.

– Nem hazudsz ügyesen.

Kezdte fárasztani az öregember kötekedése.

– Miért érdekes ez? Te már úgysem leszel ott a következő konklávén. Ne törődj annak kimenetelével!

– Nem is számít – vonta meg a vállát Kelemen. – Addigra már Szent Péternél leszek, mindazokkal együtt, akik előttem ezen a trónon ültek. Nem is törődhetnék kevésbé azzal, hogy ki lesz az utódom. De annak az embernek? Annak viszont nagyon is foglalkoznia kell majd a dolgokkal.

Vajon mire célozhatott az idős ember? Mit tudhatott? Az utóbbi időben szokásává vált, hogy homályos célzásokat tegyen.

– Van valami, ami nem tetszik a szentatyának?

Kelemen szeme kigyúlt.

– Opportunista vagy, Alberto. Egy politikai cselszövő. De lehet, hogy csalódást okozok neked, és még élek vagy tíz évig.

Valendrea elhatározta, hogy felhagy a színleléssel.

– Kétlem.

– Én pedig tulajdonképpen remélem, hogy megöröklöd tőlem ezt a munkát. Egészen másnak fogod találni, mint amilyennek elképzelted. Igen, talán neked kellene annak lenned.

Valendrea tiszta vizet akart önteni a pohárba.

– Annak a minek?

A pápa egy pillanatig hallgatott. Aztán azt mondta:

– Hát a következő pápának. Mi másnak?

– Mi rágja a lelkedet?

– Bolondok vagyunk, Alberto. Mindannyian. Bármilyen fensőbbségesen viselkedünk is, bolondok vagyunk. Isten sokkal, de sokkal bölcsebb annál, semmint bármelyikünk is el tudná képzelni.

– Ebben szerintem egyetlen hívő sem kételkedik.

– Értelmezzük, magyarázzuk a dogmáinkat, és eközben tönkretesszük olyan emberek életét, mint Kealy atya. Pedig ő csak egy pap, aki a lelkiismerete szavát követi.

– Nekem inkább opportunistának tűnt – hogy a te szavaddal éljek. Olyan embernek, aki szereti a rivaldafényt. Habár nyilván jól értette az egyház szabályait is, amikor esküt tett arra, hogy kitart a tanításaink mellett.

– De hát kinek a tanításai mellett? Olyan emberek, mint te meg én, nyilvánítják ki, hogy ez vagy az Isten szava. Olyan emberek, mint te meg én, büntetnek meg másokat azért, ha megsértik ezeket a tanításokat. Gyakran elgondolkodom: féltett dogmáink valóban a Mindenható gondolatai-e, avagy csupán az egyszerű papok vélelmei?

Valendrea úgy gondolta, hogy ez az eszmefuttatás újabb bizonyíték a pápa újabban hangoztatott furcsa gondolataira. Kicsit habozott, rákérdezzen-e, de aztán úgy döntött, hogy itt most inkább őt tesztelik, ezért az egyetlen lehetséges választ adta:

– Én Isten szavát és az egyház dogmáit egy és ugyanazon dolognak tekintem.

– Jó válasz. Stílusában és tartalmában is tankönyvi. Sajnos azonban, Alberto, valószínűleg ez a meggyőződés lesz a veszted.

És a pápa megfordult, és az ablakhoz lépett.

ÖT

Michener kilépett a déli napfénybe. A reggeli eső már elvonult, az égen felhők tarkállottak, a kékségben látszott néhány kelet felé húzó repülőgép kondenzcsíkja. Előtte, a Szent Péter tér kövezete még viselte a korábbi vihar nyomait, tócsák csillogtak mindenfelé, mint megannyi tavacska egy hatalmas sík vidéken. A tévéstábok többsége még a téren volt, sokan éppen ekkor küldték tudósításukat.

Előbb otthagyta a tárgyalást, mintsem berekesztették volna. Egyik munkatársa később arról tájékoztatta, hogy Kealy atya és Valendrea bíboros szópárbaja még vagy két órán át folytatódott. Michener elgondolkodott azon, hogy mi értelme volt a meghallgatásnak. A Kealy kiátkozásáról szóló döntés nyilván már azelőtt megszületett, hogy a papot Rómába rendelték. Az így megvádolt papok közül alig néhányan jelentek meg a tárgyaláson, vagyis Kealy bizonyára csak még nagyobb figyelmet akart irányítani a mozgalmára. Néhány héten belül Kealyről kimondják, hogy már nem tartozik a Szentszék közösségébe, és ezzel egy újabb kitagadott fogja állítani, hogy az egyház egy dinoszaurusz, amely nagy léptekkel halad a kipusztulás felé.

És Michener néha már úgy érezte, hogy a Kealyhez hasonló bírálóknak igazuk lehet.

A katolikusoknak csaknem a fele manapság már Latin-Amerikában él. Ha ehhez hozzávesszük még Afrikát és Ázsiát, akkor ez az arány háromnegyedre nő. Kiegyezni ezzel a többséggel és egyúttal nem elidegeníteni az európaiakat és az olaszokat, ez mindennapos próbatétel volt. Egyetlen államfőnek sem kell ilyen kényes kérdéssel megbirkóznia. De hát a római katolikus egyház ezt tette már kétezer éve – és ezt egyetlen más, emberek alkotta intézmény sem mondhatta el magáról –, és most előtte terült el ennek az egyháznak az egyik legnagyszerűbb alkotása.

A kulcs alakú tér, amelyet Bernini félkör alakú oszlopsorai kereteztek kétoldalt, lenyűgöző volt. Michenerre mindig nagy hatással volt Vatikánváros. Tizenkét éve jött először ide dolgozni, a kölni érsek segédpapjaként – a becsületét próbára tette Katerina Lew, de az eltökéltsége megerősödött. Visszaemlékezett, hogyan járta be és fedezte föl magának a falak által bekerített 108 hektárt, és miként csodálta meg mindazt, amit két évezred szüntelen építkezése létrehozott.

A miniállam nem azoknak a domboknak az egyikén telepedett meg, amelyekre Rómát először építették, hanem a Mons Vaticanus tetejére települt, a hét közül annak az egyetlennek a tetejére, amelynek ősi nevére az emberek még emlékeztek. A Vatikánnak nem volt még kétszáz állampolgára sem, és még ennél is kevesebbnek volt vatikáni útlevele. Senki sem született a falai között, a pápákon kívül alig valaki halt meg ott, és még annál is kevesebbeket temettek itt el. Ez volt a világ egyik legutolsó abszolút monarchiája, és Michener különösen ironikusnak találta, hogy a Szentszék ENSZ-képviselője nem írhatta alá az emberi jogok egyetemes nyilatkozatát, mert a Vatikánon belül nem létezett vallásszabadság.

Végignézett a napsütötte téren, a tévés közvetítőkocsik antennaerdején, és észrevette, hogy a tömeg jobbra fölfelé bámul. Egyesek azt kiáltozták, hogy „Santissimo Padre”. Szentatyám. Követte a tekintetüket az Apostoli Palota negyedik emeletéig. Az egyik szélső ablak zsalutáblái között megjelent XV. Kelemen arca.

Sokan integetni kezdtek. Kelemen visszaintegetett.

– Még mindig lenyűgöz, ugye? – mondta mellette egy női hang.

Megfordult. Katerina Lew állt tőle néhány lépésnyire. Valahogy az volt az érzése, hogy rá fog találni. Katerina közelebb jött, és belépett az egyik Bernini-oszlop árnyékába.

– Cseppet sem változtál. Még mindig imádod az Istenedet. Láttam ezt a szemedben, a tárgyalóteremben.

Michener megpróbált mosolyogni, de egyszersmind az előtte álló próbatételre is összpontosítani.

– Hogy megy a sorod, Kate? – A nő arcvonásai meglágyultak. – Olyan az életed, amilyennek szeretted volna?

– Nem panaszkodhatom. Nem, nem fogok panaszkodni. Terméketlen. Egyszer így minősítetted a panaszkodást.

– Ezt jó hallani.

– Honnan tudtad, hogy itt leszek ma délelőtt?

– Néhány hete láttam az akkreditációs kérelmedet. Megkérdezhetem, hogy milyen kapcsolatban állsz Kealy atyával?

– Tizenöt éve nem beszéltünk egymással, és akkor most erről akarsz beszélgetni?

– Amikor legutóbb beszéltünk, azt mondtad, hogy soha többé ne beszéljek rólunk. Mert olyan, hogy mi, nem létezik. Csak én és Isten. Úgyhogy arra gondoltam, az talán nem lenne jó társalgási téma.

– De én ezt csak azután mondtam, hogy közölted, visszatérsz az érsekhez, és életedet a továbbiakban mások szolgálatának szenteled. Hogy a katolikus egyház papja leszel.

Közel álltak egymáshoz, ezért a férfi hátrább lépett, az oszlopsor árnyékának mélyére. A szeme sarkából észrevette, hogy az őszi napfény megcsillan a Szent Péter-bazilika Michelangelo tervezte kupoláján.

– Látom, még mindig jól ki tudsz térni a kérdések elől – mondta aztán.

– Azért vagyok itt, mert Thomas Kealy megkért rá. Ő nem hülye. Pontosan tudja, hogy a törvényszék mit tesz majd.

– Kinek írsz?

– Szabadúszó vagyok. Együtt állítunk össze egy könyvet.

Katerina jól írt, különösen a költészetről. Michener mindig is irigyelte ezt a képességét, most pedig többet akart tudni arról, hogy mi történt vele München óta. Tudott egy-két dologról. Kisebb alkalmi munkákról különféle európai lapoknál, sosem tartós megbízásokról, még egy amerikai állásáról is. Időnként látta a nevét egy-egy cikk alatt – egyik sem volt jelentős, többnyire vallással kapcsolatos esszék. Többször is kinyomozta, hol van éppen, szerette volna meghívni egy kávéra, de tudta, hogy ez lehetetlen. Ő már választott, és innen nem volt visszaút.

– Nem voltam meglepve, amikor olvastam a titkári kinevezésedről – mondta a nő. – Gondoltam, hogy Volkner nem hagy magadra, ha pápává választják.

Elkapta a nő smaragdzöld szemének pillantását, és látta, hogy az érzelmeivel viaskodik, ugyanúgy, mint tizenöt éve. Akkor ő jogot végző pap volt, lelkiismeretes és törekvő, aki erősen kötődött egy német püspök sorsához, akiről egyre többen mondogatták, hogy akár bíboros is lehet. Most meg már arról van szó, hogy esetleg őt emelik a Bíborosi Kollégium tagjává. Nem volt példa nélkül álló, hogy a pápa személyi titkára az Apostoli Palotából egyenesen a bíborvörös fejfedő átvételére menjen, ő is szeretett volna főpap lenni, a következő Konklávé tagjává válni, Michelangelo és Botticelli freskói alatt hallatni a szavát és szavazni.

– Kelemen jó ember – mondta végül.

– Bolond – mondta a nő nyugodtan. – Csak valaki, akit a bíborosok addig ültettek a trónra, amíg egyikük eléggé megerősödik ahhoz, hogy elegendő támogatót szerezzen magának.

– Honnan ez a megfellebbezhetetlen ítélet?

– Tán nincs igazam?

Michener elfordult a nőtől, hogy kissé lecsillapodjék. Nézte az árusokat a tér szélén. Katerina mogorvasága a régi volt, harapós megjegyzései ugyanolyan keserűek, amilyenre emlékezett. Már negyvenhez közeledett, de a kor nem sokat enyhített szenvedélyességén. Ezt sosem szerette benne, magából viszont hiányolta. Az ő világában ismeretlen volt az őszinte szókimondás. Olyan emberekkel volt körülvéve, akik meggyőződéssel mondogattak olyasmit, amit sosem gondoltak komolyan. Vagyis hiányzott neki az őszinteség. Mert akkor tudja az ember, hogy hol áll. Szilárd talajon. Nem pedig folyton futóhomokon, amihez kénytelen volt hozzászokni az utóbbi időben.