Szerkesztette:
Tóth István György · Gábos András · Medgyesi Márton

Budapest, 2025

A kötet a Közigazgatási és Területfejlesztési Minisztérium támogatásával készült.

© TÁRKI Zrt., 2025. Minden jog fenntartva.

TÁRKI Zrt.

1051 Budapest, Nádor utca 7.

Tel.: +36 (1) 309-7676, http://www.tarki.hu

Felelős kiadó: Tóth István György vezérigazgató

Olvasószerkesztő: Nagy Ildikó

Borító: Maczó Péter

Tipográfia: Török Ádám

ISSN 1216-6561 (Nyomtatott)

ISSN 2631-1070 (Online)

Maczó Péter, aki a kezdetektől, 1990 óta sorozatunk minden egyes kötetének borítóját tervezte, a kötet nyomdába kerülése előtti napon hunyt el. Munkáját megköszönve, tisztelettel emlékezünk rá.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó
Tóth István György – Gábos András – Medgyesi Márton

Búcsú
Kolosi Tamás

I. Az EU-tagság hozadékai

1. A magyar gazdaság az Európai Unióban Felzárkózás, útvesztés, különút az Unió peremén
Gulácsi Gábor – Kerényi Ádám

2. Társadalmi konvergencia a kelet-közép-európai országok és referenciaországaik között
Tóth István György – Csathó Ábel

3. A területi egyenlőtlenségek trendjei Kelet-Közép-Európában és Magyarországon az uniós tagság első két évtizedében
Pénzes János – Kiss János Péter

4. Az európai fejlesztéspolitikai források felhasználásának hatásai a területi hátrányokra és a társadalmi kohézióra Magyarországon
Kabai Gergely – Németh Nándor – Teller Nóra

5. Nemzeti szuverenitás, szuverenizmus és az Európai Unió. Lakossági attitűdök Magyarországon, 1995–2023
Tomka Zsófia

II. EU-kulcsindikátorok, magyar teljesítmény

6. A foglalkoztatás és a szegénység alakulásának összefüggései az Európai Unió országaiban és Magyarországon
Gábos András – Tóth István György

7. A fiatalok iskolai végzettségének változása Magyarországon és az Európai Unióban
Varga Júlia

8. Nemek közötti egyenlőség Magyarországon európai összehasonlításban, 2015–2022
Herke Boglárka – Szikra Dorottya

III. Gazdaság

9. Magyarország középtávú makrogazdasági teljesítménye régiós összehasonlításban
Oblath Gábor – Palócz Éva

10. A külföldi működőtőke-befektetések szerkezeti alakulása és hatása globális értéklánc megközelítésben, különös tekintettel a visegrádi országokra és Kínára
Vakhal Péter

11. Migráció, munkaerőhiány, vendégmunka
Hárs Ágnes

12. Digitalizáció az európai munkahelyeken
Völgyi Bence – Erát Dávid – Füzér Katalin

IV. Demográfia és társadalmi csoportok

13. A népességváltozás mozgatórugói a visegrádi országokban 1990 és 2020 között
Tóth G. Csaba

14. A szülőség formái és a társadalmi egyenlőtlenségek napjaink Magyarországán
Monostori Judit – Szabó Laura

15. A roma és magyar etnikailag vegyes párkapcsolatok strukturális akadályai Magyarország nagyvárosaiban, 2011–2022-ben Szabó Laura

16. Nők és férfiak vállalkozási hajlandósága, attitűdjei, vállalkozási aktivitása Magyarországon
Csákné Filep Judit – Szennay Áron

17. Ukrajnai menekültek Magyarországon A rövid és hosszú távú integráció lehetőségei és korlátai
Bernát Anikó – Tomka Zsófia

V. Humán tőke és intézményrendszere

18. A magyar tanulók tudásának alakulása a nemzetközi tudásvizsgálatok tükrében európai uniós tagságunk két évtizedében
Tóth Edit – Fejes József Balázs – Kinyó László

19. A kreatív gondolkodás a 21. századi iskolában
Lannert Judit

20. Status praesens: egészségügyi alapellátás a mai Magyarországon
Kincses Gyula

21. Sportol-e a sportnemzet? A sportolás és a fizikai aktivitás gyakorisága, trendjei, egyenlőtlenségeinek meghatározói Magyarországon 2024-ben
Tátrai Annamária – Németh Renáta – Dóczi Tamás

VI. Értékek és politika

22. A 2024. évi európai parlamenti választások Magyarországon
Tóka Gábor

23. Környezeti attitűdök és környezettudatos cselekvés Magyarországon
Csathó Ábel – Medgyesi Márton

24. Változatlanság és változás Magyar nemzeti identitás 1995 és 2023 között
Csepeli György – Örkény Antal

A kötet szerzői

Előszó
Tóth István György – Gábos András – Medgyesi Márton

Az olvasó a Társadalmi Riport 18. kötetét tartja a kezében. Ezzel kötetsorozatunk már egészen biztosan Európa-bajnok, nincs még egy ilyen sok kiadást megért, hasonló műfajú kiadvány földrészünkön. Azonban mégsem a mi történetünk a leghosszabb, mivel 1990-ben, amikor a sorozat alapító atyái – Andorka Rudolf, Kolosi Tamás és Vukovich György –megszerkesztették az első kötetet, más nyugat-európai kutatóintézetek mintáját követték Nagy-Britanniából, Németországból, Hollandiából és Svájcból. A társadalmi jelentések és monitoring programok eredete az 1970-es évekre nyúlik vissza, amikor Nyugat-Európa prosperáló jóléti államaiban az általános és az egyénekre lebontott jóléti mutatók egyszerre segítettek megmutatni a fejlődés trendjeit és a jólét eloszlásának változásait is. Az akkori mértékkel rohamosnak látszó, ma már persze kezdetlegesnek tűnő adatinfrastruktúra-fejlődés is megalapozta ezeknek a sorozatoknak az elindulását, amellett, hogy a gazdasági fejlődésnek és a társadalmi gyarapodásnak akkoriban még teljesen egyöntetű pozitív konnotációja volt. Mára ez (részben a növekedést kikezdő ideológiák terjedése miatt, részben pedig a tényalapú politikacsinálás keretfeltételeinek átrendeződése miatt) sok helyütt megváltozott, mint ahogy azoknak az országoknak a köre is, amelyekben megjelennek a műfajukban, indikátoraikban, fejezetszerkezetükben változó, de alapcéljukban változatlan társadalmi jelentések. Büszkék vagyunk arra, hogy ez a TÁRKI által kiadott sorozat a néha fellépő finanszírozási bizonytalanságok ellenére is stabilan jelen van a nemzetközi mezőnyben. Sőt, mi több, kutatóintézetünk szervezőként részt vállal a társadalmi jelzőszámokra épülő jelentéseket készítő nemzetközi mozgalom szervezésében, és az éves rendszerességű konferenciák honlapját is a TÁRKI működteti.

Kolosi Tamás visszavonulásával ez az első alkalom, hogy az induláshoz képest teljesen kicserélődött szerkesztői gárdaként dolgozunk. Gábos András és Medgyesi Márton – akik mindketten évtizedek óta rendszeres szerzői a Riportnak – idén csatlakoztak a kötetet 1998 óta társszerkesztő Tóth István Györgyhöz. Az új szerkesztők ezúton is tisztelettel köszönik az eddigi munkát Kolosi Tamásnak és a legutóbbi két kötetet társszerkesztő Szelényi Ivánnak. Kolosi Tamás az előszavunkat követő búcsúzó írással köszön el a sorozattól.

Aki követi a Társadalmi Riport három és fél évtizedes történetét, tudja, hogy többször számoltunk be kalandos fordulatról. A pénzügyi háttér idén is bizonytalan volt (a 2025-re átnyúló megjelenés is részben ennek köszönhető), de a Közigazgatási és Területfejlesztési Minisztériummal és személyesen Navracsics Tibor miniszter úrral kötött megállapodás végül biztonságos alapra helyezte az idei kötet megjelenését. Reméljük, hogy a független társadalomkutatás iránti igény a politikai döntéshozatalban hosszabb távon biztosítja a sorozat fennmaradását.

Rendszeres olvasóink megszokhatták, hogy változatlan témáink (pl. társadalomszerkezet, gazdaság, demográfiai és társadalmi-gazdasági csoportok helyzete, értékek, politikai attitűdök) az egyes években változó hangsúlyokkal kerülnek be a kötetünkbe. A 2024-es kötet vezértémája Magyarország európai uniós tagságának 20 éve. Ennek megfelelően idén két fejezet, összesen nyolc tanulmány expliciten, több másik pedig érintőlegesen foglalkozik ezzel a témával. Mi úgy gondoljuk, hogy az EU-tagság fontos, megőrzendő érték és nagyon bízunk benne, hogy hosszú ideig fennmarad, jelezve az ország és politikai elitje nyugatos elköteleződését – annak ellenére is, hogy számos belső és külső erő dolgozik ellene, és a keleti kötődések erősítésén.

Az ország uniós tagságának témája mellett a kötet tanulmányaiban megjelennek azok a kérdések, amelyek 2024-ben is kulcsfontosságúak a magyar gazdaság és társadalom helyzete szempontjából.

Felzárkózás?

Első helyre kívánkozik a felzárkózás, hiszen a rendszerváltás óta a nyugati életszínvonal és életminőség elérése a magyar társadalom egyik legfontosabb közös célja. A 2010-es kormányváltást követő – és így az ország EU-tagságának immár közel háromnegyedét jelentő – időszakot különböző narratívákban szokás elhelyezni. Tölgyessy Péter a Társadalmi Riport 2014 kötetben közölt esszéjében1 értelmezte az (akkor már a második parlamenti kétharmadot elérő Fideszre támaszkodó) Orbán-rendszer kísérletének lényegét.

„A hazai gazdaság és demokrácia bajaira válaszul Orbán Viktor mind eltökéltebben alakítja ki a saját politikai, sőt társadalmi berendezkedését. (…) A miniszterelnök az európai felzárkózást nem hozó politikai váltógazdaság meghaladásával akar, válság idején is, cselekvőképes politikai állandóságot adni, saját vezetése alatt az országnak.” (Tölgyessy 2014: 642)

Eszerint tehát, a szavazók mintegy felének támogatását bíró, valamint a fékeket és ellensúlyokat meggyengítő domináns párt által biztosított, stabil kormányzás – szemben a rendszerváltáskor elindult, nyugatos mintát követő, váltógazdaságra épülő két évtized a miniszterelnök által kudarcosnak ítélt tapasztalataival – hatásosabb útja a felzárkózásnak. A magyarországi gazdaságpolitikát alakító, a legfontosabb szereplőket tekintve személyileg is szinte változatlan elit gyakorlatilag belső politikai alternatíva nélkül hajthatta végre programját egy olyan időszakban, amit az uniós források beáramlása és egy általános nemzetközi konjunktúra jellemzett. Az uniós forrásokon kívül a kormány gazdaságpolitikai programjának fő alkotóelemei a nemzeti nagytőke és a nemzetközi tőke ún. „termelő” szektorainak előnybe hozása és szükségleteik teljesítése, a nagyvállalatok szektorok szerinti szelektív többletadóztatása, valamint a munkaalapú társadalom kiépítése voltak. A Covid-járvány kitöréséig a kísérlet sikeresnek tűnhetett, hiszen Magyarország – GDP-volumenindexszel vagy az egy főre jutó GDP szerint mért – gazdasági fejlettsége számottevően közeledett az unió fejlettebb tagállamaihoz. Más megvilágításba kerül azonban ez a siker akkor, ha az eredményeket a kelet és közép-európai régiós versenytársakhoz hasonlítjuk: mind Gulácsi Gábor és Kerényi Ádám, mind Oblath Gábor és Palócz Éva tanulmánya bemutatja, hogy a magyar felzárkózás elmaradt a hozzánk hasonló helyzetben lévő EU-országokétól. A járvány kitörése, de különösen a 2022-es parlamenti választásokhoz kapcsolódó költekezés, az uniós források elapadása, az Ukrajna elleni orosz agresszió, és a részben ezekhez is köthető inflációs környezet kialakulása ráadásul válságba sodorta a magyar gazdaságot, gyengítve a korábbi évek relatíve gyengébb felzárkózási eredményeit is. Oblath és Palócz tanulmánya részletesen vizsgálja a makrogazdasági instabilitás kialakulását és annak közvetlen okait a 2020 és 2023 közötti időszakban. Gulácsi és Kerényi elemzése emellett feltárja a relatív pozícióvesztésnek azokat a mélyebben fekvő okait is, melyek a 2010 után kialakult politikai berendezkedés sajátosságaihoz köthetők, ugyanakkor rávilágítanak a domináns politikai aktor irányította felzárkózási stratégia gyengeségeire és veszélyeire is: a döntéshozók intézményesített elszámoltathatóságának elsorvadására, az újraiparosításra fókuszáló gazdasági stratégiára, a piaci verseny visszaszorulására és a rendszerszintű korrupcióra, valamint a humán ágazatokra költött állami kiadások visszafogására. Félő, hogy a forrásszűkét, a külföldi tőkeberuházások visszaesését keletről pótló, alapvetően továbbra is adaptív (és nem innovatív) gazdaságfejlesztés (az külföldi tőkebefektetések szerkezeti változásairól lásd Vakhal Péter elemzését), illetve a gazdaság egészének ütésállóságát és alkalmazkodóképességét nagymértékben befolyásoló digitalizáltság elmaradottsága (lásd erről Völgyi Bence, Erát Dávid és Füzér Katalin tanulmányát) ezt a helyzetet nem oldani, hanem inkább konzerválni fogja.

Amennyiben a felzárkózást egy tágabb, társadalmi kontextusban értelmezzük, vegyes kép tárul elénk. Tóth István György és Csathó Ábel elemzése szerint a Magyarország számára releváns magországokhoz, Ausztriához és Németországhoz való felzárkózási folyamat egyes dimenzióiban egyértelműen csökkent a lemaradás, például a foglalkoztatottságban, a felsőfokú végzettségűek arányában és a termékenységben is. Ezzel szemben azonban nem történt felzárkózás olyan fontos mutatókat tekintve, mint a várható élettartam vagy a háztartások jövedelme. Magyarország népessége – hasonlóan a régió országaihoz – ráadásul csökkent, szemben a magországok növekvő lakosságszámával. E csökkenés összetevőit vizsgálja kötetünkben Tóth G. Csaba, ugyancsak regionális összevetésben. Eszerint a rendszerváltás óta eltelt időszakban a visegrádi államok összehasonlításában csak Magyarországon volt számottevő népességszám-csökkenés, aminek legfőbb oka a népesség kiinduló korszerkezete (másként szólva, még a Kádár-rendszer szomszédos országoktól eltérő demográfiai folyamatai), miközben a termékenységi és a halálozási trendek a többi vizsgált országhoz képest nagyon hasonló pályán mozogtak.

Javuló foglalkoztatás – romló termelékenység

Napjainkra a gazdasági aktivitás Magyarországon a foglalkoztatás jelentős növekedésével – korábban szinte elképzelhetetlen módon – az uniós átlag közelébe emelkedett, melynek forrását alapvetően a képzetlen vagy alacsonyan képzett felnőttek beáramlása jelentette a munkaerőpiacra. Ezzel az ország nemcsak a 2020-ra kitűzött uniós foglalkoztatási célt teljesítette, de – ahogyan arra Gábos András és Tóth István György elemzése is rámutat, köszönhetően többek között a foglalkoztatás és a szegénység közötti negatív kapcsolatnak, valamint az alacsony munkaintenzitású háztartások előnyének a folyamat során keletkező munkahelyek eloszlásában – a szegénység csökkentéséről szólót is. 2013 és 2020 között számottevően csökkent a szegénységben vagy társadalmi kirekesztettségben élők száma Magyarországon. A jelentős foglalkoztatásbővülésnek nemcsak a korábban deprivált társadalmi csoportok egy része anyagi jóllétének növekedésében volt szerepe, hanem egy, a korábbinál lényegesen szélesebb adóbázist teremtett, és a nők munkaerőpiaci hátrányát is csökkentette (utóbbihoz lásd Herke Boglárka és Szikra Dorottya elemzését). Ezzel együtt azonban, paradox módon, hozzájárult a magyar termelékenység régiós versenytársakkal szembeni elmaradásához is, amint azt Oblath és Palócz már idézett írása bemutatja. Továbbá, az újraiparosítási stratégia kívánalmainak való megfelelés (pl. a tankötelezettség korhatárának leszállítása vagy a gimnáziumoktól a szakképzés felé terelés) és az oktatási rendszerben elmaradó fejlesztések oda vezettek, hogy – Varga Júlia tanulmányának konklúziója szerint – a magyar fiatalok iskolázottsága minden fontosabb szegmensben romlott az uniós országokkal összevetve, és egyre messzebb került az Európai Unió célértékeitől. Mindez rövid és középtávon jelentősen megnehezíti azt, hogy a magyar gazdaság a magasabb hozzáadott értékű termelés révén törjön ki a közepes fejlettségű gazdaságok csapdájából.

Ehelyett, úgy tűnik, a kormány továbbra is egy adaptív stratégia mentén tervez, melynek a belső humán erőforrásai kimerülni látszanak. A helyzet orvoslására a 2015-ben (szerb és ukrán állampolgárságúakra vonatkozó), illetve a 2018-ban (elsősorban ázsiai országok állampolgáraira vonatkozó) szabályozási könnyítés meghozatalával a magyar munkaerőpiacon megjelenő nagyszámú vendégmunkás nyomán kialakult helyzetet vizsgálja a kötetben Hárs Ágnes tanulmánya. A szerző úgy látja, hogy – figyelembe véve a hatásvizsgálatok hiányát és a bevándorlással kapcsolatos ambivalens kormányzati kommunikációt – a vendégmunkások ilyen nagy mértékű megjelenésének munkaerőpiaci és társadalmi hatásai bizonytalanok.

Elmaradó humántőke-fejlesztések

Az előzőekben már említettük, hogy a humán tőke fejlesztését célzó, mindenekelőtt az oktatás- és egészségügypolitika – de ugyanebbe a körbe tartoznak a szociális közszolgáltatások is – háttérbe szorulása és alulfinanszírozottsága komoly akadálya annak, hogy Magyarország egy új, az adaptáció helyett az innovációra épülő fejlődési pályára álljon. Ennek egyik további mutatója – ahogyan ez Tóth Edit, Fejes József és Kinyó László elemzéséből kiderül – az a tény, hogy a magyar iskolás gyerekek a nemzetközi matematikavizsgálatok közül abban teljesítenek az átlagnál és esetenként a környező országok tanulóinál is jobban, amelyik az iskolai matematikatudást helyezi a középpontba, míg a hétköznapi, alkalmazott tudás esetében teljesítményük átlag alatti. Hasonló a helyzet a kreativitással is, mely a szakirodalom szerint kiemelkedő szerepet játszik a tanulói sikerességben. Lannert Judit az OECD PISA-vizsgálatainak eredményeit mutatja be, melyek szerint a magyarországi tanulók ezen a téren is, hasonlóan más kompetenciaterületekhez, valamivel az OECD-országok átlaga alatt szerepelnek.

2024-re az egészségügyi alapellátás Magyarországon egyre nehezebben képes betölteni a funkcióját, miközben a rendszer hatékonyságának növelésében annak erősítése kulcsszerepet játszhatna. Kincses Gyula tanulmánya bemutatja, hogy a betöltetlen házi- és gyermekorvosi praxisok száma folyamatosan és gyorsuló ütemben nő, és már nemcsak a gazdaságos üzemméret alatti praxisok válnak betöltetlenné. Az alapellátásban dolgozó orvosok elöregedett korstruktúrája kódolja a betöltetlen praxisok számának további növekedését. Miközben a kormányzati támogatások egyik kiemelt terepe a sport, a magyar népesség nem mondható egyértelműen sportosnak, ami pedig ugyancsak fontos összetevője lehetne a humán tőkének. Tátrai Annamária, Németh Renáta és Dóczi Tamás kutatása szerint a sportolás tekintetében az uniós országok rangsorában Magyarország a legkedvezőtlenebb arányokat mutató alsó ötödben, fizikai aktivitás szempontjából az uniós átlag közelében található.

Mit adott nekünk az EU?

Mindenekelőtt az egységes piacot, állítja Gulácsi Gábor és Kerényi Ádám, melynek előnyei jelentősen meghaladták még a leginkább kézzelfogható „adomány”, az uniós pénzügyi források hozzájárulását is a magyar gazdasági felzárkózáshoz. Utóbbiak – ahogyan Pénzes János és Kiss János Péter bemutatja – annyiban egyértelműen hasznosultak, hogy az Unió egészén belül a területi hátrányok – hasonlóan más újonnan csatlakozott tagországokhoz – csökkentek. A belső regionális egyenlőtlenségek alakulása azonban már nem mutat egyértelmű képet: bár számos indikátor (pl. az adóköteles jövedelem, az iskolázottság, a foglalkoztatottság) szerint tetten érhető az országon belüli konvergencia, a legtöbb társadalmi, jóléti jelzőszám térbeli mintázata azonban csak kevéssé változott az ezredforduló óta. Kabai Gergely, Németh Nándor és Teller Nóra szerint az uniós források bevonása nem tudta csökkenteni a belső regionális egyenlőtlenségeket, miközben ezek kimondott célja az európai régiók konvergenciájának előmozdítása lenne. Ezzel szemben Magyarországon az állam egyre inkább az uniós fejlesztéspolitikai konstrukciókon keresztül finanszírozta a társadalmi felzárkózási beavatkozásokat, ami egy tartósan forráshiányos szakpolitika kialakulásához vezetett ezen a területen.

Elzárkózás?

A magyar különutasság nemcsak a választott gazdaság- és társadalompolitikai eszközökben mutatkozott meg, hanem a vélt vagy valós magyar érdekeknek az EU-n belül szokatlan, nyíltan felvállalt konfrontáción keresztüli érvényesítésében is. Az Orbán-kormányok mindezt itthon és az európai nyilvánosságban is a nemzeti szuverenitás fogalmával keretezték. Tomka Zsófia nemzeti identitással kapcsolatos elemzésének eredménye arra utal, hogy e törekvésnek nincs erős társadalmi bázisa, és a kormányzati diskurzus az EU támogatottságát nem befolyásolta számottevően a lakosság körében, csak a szavazótáborok átrendeződését eredményezte: az EU-val kapcsolatos lakossági vélemények a csatlakozást megelőzően még nem kapcsolódtak össze a szuverenitásproblematikával, ez csak később, 2013 és 2023 között történt meg. A nemzeti identitás felől közelítve hasonló megállapításra jut Csepeli György és Örkény Antal is: a magyar társadalomban az emberek gondolkodásában mára jelentős mértékben visszaszorult a múltba tekintő, bezárkózó, kizáró kulturális-szimbolikus nemzettudat, ezért egy erre építő politikai program kontraproduktív lehet. E változás egyik előjele lehet a 2024-es európai parlamenti választások eredménye, mely – jelenlegi tudásunk szerint – az Orbán-rendszert 2010 óta ért legerősebb kihívás is egyben. Tóka Gábor elemzése a választói preferenciák alakulásának egy olyan fázisában dokumentálja az európai parlamenti választások eredményeit, amikor – elsősorban az ellenzék oldalán – jelentős mozgások zajlottak le a magyar pártrendszerben.

Változó szélirány

A véleményklíma változásának sok olyan eleme volt ebben az évben, amiket a Társadalmi Riport eszközrendszerével elég nehéz számszerűsítetten bemutatni. A tektonikus politikai mozgás elindulását az év elején kibukott, a köztársasági elnök lemondásához és az igazságügyi miniszter visszavonulásához vezető kegyelmi ügyhöz köthetjük. Ha ez összekötődik azzal, hogy a gazdaság(politika) nem hozza a várt eredményeket (lásd erről Gulácsi–Kerényi és Oblath–Palócz tanulmányát), ha a korábbi bevándorláspolitikát felül kell vizsgálni a magyar gazdaságban tapasztalható munkaerőhiány következtében felpörgetett vendégmunkás programmal (Hárs Ágnes), illetve az a tény, hogy a 2015-ös migrációs válság által kialakított menekültügyi intézményrendszert erős tesztnek tette ki az Ukrajna elleni orosz agresszió elől menekülők Magyarországon is áthaladó és részben itt is maradó része (lásd erről Bernát Anikó és Tomka Zsófia írását), akkor nem csodálkozhatunk azon, hogy a kormányzati hatalomgyakorlás alapjai meginogtak. Ha mindehhez hozzájön a humán tőke intézményrendszerében elmaradt fejlesztések kumulatívan romboló hatása, akkor ebből összeállhat egy olyan középosztályi elégedetlenség, ami fenntarthatja, vagy akár tovább is erősítheti a 2024. júniusi európai parlamenti és önkormányzati választásokon érzékelt politikai mozgásokat. Azt, hogy végül milyen megosztó ügyek kerülnek majd előtérbe a 2026-os országgyűlési választási küzdelemben, nem tudjuk, azt azonban láthatjuk, hogy Csathó Ábel és Medgyesi Márton tanulmánya szerint olyan, más országokban fontos politikai dimenzióban, mint amilyen a klímaváltozás és a környezet állapotának problémája, a magyar társadalom csak kevéssé mutat érdeklődést. A környezet védelmének érdekében Magyarországon, más országokhoz képest, sokkal kevesebben fogadnák el életszínvonaluk csökkentését, illetve kevesebben vesznek részt környezettudatos kollektív cselekvésben is.

A társadalmi változások nyomon követése és ennek adatháttere

A Társadalmi Riport kötetsorozatnak a kezdetektől fogva meghatározó eleme a magyar társadalom szerkezetével és az egyes társadalmi csoportok relatív pozícióival kapcsolatos idősorok és elemzések közlése. Kötetünk most is tartalmaz ilyen elemeket, de kicsit másképpen, mint eddig. Tóth G. Csabának az előszóban már hivatkozott elemzésében tárgyalt népességdinamika mellett a demográfiai változás másik elemét a családformálódás mintázatainak alakulása jelenti. Monostori Judit és Szabó Laura tanulmányából kiderül, hogy miként változik a szülővé válás és általában a szülőség jelentése napjaink Magyarországán. A szerzők arra is rámutatnak, hogy a szülőség változó társadalmi kontextusa sokszor alábecsült kölcsönhatásban van a társadalmi egyenlőtlenségek újratermelődésével. Szabó Laura elemzése egy szociológiai értelemben nagyon is fontos, ám meglehetősen ritkán kutatott kérdést, a roma–nem roma vegyes házasságok kialakulását és feltételeit elemzi, rámutatva arra, hogy ezek aránya (alapvetően strukturális okok miatt) ha nem is példátlan, de még mindig nagyon alacsony Magyarországon. A társadalmi szerkezetben a nők és férfiak közötti egyenlőtlenségek kérdését több indikátorral vizsgálja Herke Borbála és Szikra Dorottya tanulmánya, míg Csákné Filep Judit és Szennay Áron a vállalkozók és vállalkozások területén vizsgálják a nők és férfiak közötti egyenlőtlenségeket és kiemelik, hogy a vállalkozók között – ahogy azt várhattuk – a férfiak dominálnak. Ugyanakkor beazonosítanak néhány olyan területet és a vállalkozásalapítás egyes fázisait, amelyeknek a tanulmányozása közelebb vihet bennünket annak megértéséhez, hogy milyen strukturális akadályai vannak a nők által létrehozott, vezetett vállalkozások gyorsabb terjedésének.

Ezen a helyen indokoltnak látunk egy, a társadalomszerkezeti kutatások adat-infrastruktúrájával kapcsolatos megjegyzést tenni. Azóta, hogy a TÁRKI mintegy nyolc évvel ezelőtt kénytelen volt leállítani a TÁRKI Háztartás Monitor vizsgálatsorozatot, a jövedelemeloszlás mérése szempontjából egyre problematikusabb hivatalos statisztikákon kívül nem készül olyan rendszeres, tudományosan megalapozott és széles körben elérhető elemzési adatbázis, amiből a háztartások anyagi-jövedelmi helyzetére és ezáltal a társadalom szerkezetére, vagy a társadalmi mobilitásra vonatkozó megállapításokat lehetne tenni. Ezt egy rendkívül sajnálatos fejleménynek tekintjük, úgy véljük, hogy szükség lenne a Háztartás Monitor vizsgálatsorozat újraélesztésére.

***

A Társadalmi Riport tanulmányai (mint 1990 óta minden esetben) szisztematikusan gyűjtött empirikus adatok alapján íródnak, híven az idén negyven éves TÁRKI szakmai krédójához, melynek legfontosabb pillérei a megbízható adatok, a körültekintő elemzések és az értékelkötelezett szakszerűség. Úgy véljük, hogy a Társadalmi Riport fontos eleme a demokrácia infrastruktúrájának, ezért is törekszünk a sorozat megőrzésére és folytatására. Története során a Társadalmi Riport mindig a magyar empirikus társadalomkutatások széles körét reprezentálta. Az idei kötet szerzőinek is több, mint nyolcvan százaléka nem a TÁRKI kutatója, így a magyar empirikus kutatói közösség sokféle megközelítése és kutatási eredménye kapott helyet a kötetünkben. Úgy látjuk, ezáltal ismét gazdagon árnyalt képet tudunk bemutatni a jelenkor Magyarországáról. Reméljük, hogy olvasóink is egyetértenek majd velünk ebben.

a szerkesztők

1 Tölgyessy P. (2014): Válság idején teremtett mozdíthatatlanság. In: Kolosi T. – Tóth I. Gy. (szerk.): Társadalmi Riport 2014. Budapest: TÁRKI, 636–652. p.

Búcsú

A nyolcvanas évek végén Andorka Rudolf barátommal elhatároztuk, hogy Magyarországon is összehozunk egy elsősorban adatokat közlő kötetet. Ebben az időben jónéhány európai országban jelentek már meg a társadalmi jelzőszámokat közlő kiadványok. Harmadik szerkesztőnek felkértük az akkori KSH elnökét, Vukovich Györgyöt, s a szerzőktől azt kértük, hogy a tanulmányokban beszéljenek az adatok, a tények, és azok szakmailag korrekt értelmezése. Így jelent meg a Társadalmi Riport 1990. Az intézményi hátteret az akkor öt éve alakult TÁRKI adta. A két évente megjelent kötetek költségeit többnyire a társadalompolitikában illetékes minisztérium finanszírozta, s amikor onnan visszautasítást kaptunk, akkor közösségi finanszírozással hoztuk össze a kiadásra szükséges összeget. Három alkalommal angol nyelvű válogatást is publikáltunk a tanulmányokból, és bekapcsolódtunk a hasonló köteteket publikáló nemzetközi együttműködésbe is. Andorka Rudolf halálát követően, 1998-tól Tóth István György egyre jelentősebb szerepet játszott a Társadalmi Riport szervezésében és szerkesztésében. Később a 2020-as és a 2022-es kötet szerkesztésében Szelényi Iván is részt vett.

A jelen, 18. Társadalmi Riport az első, aminek szerkesztésében nem veszek részt, helyettem Tóth István György mellett két fiatalabb munkatársunk, Gábos András és Medgyesi Márton vette át a stafétabotot. A cél és a jelleg azonban változatlan: adatokon alapuló elemzések publikálása az utóbbi évek magyar vonatkozású kutatásai alapján. A szerzők pedig a TÁRKI kutatói mellett a magyar szociológia és empirikus társadalomkutatás művelőinek jelentős részét felölelik. Én szeretném megköszönni az elmúlt 35 év munkáját minden szerzőnknek és munkatársunknak. 2025 januárjában 40 éves a TÁRKI, az egész térség első, nem állami társadalomtudományi kutatóintézete. Erről a négy évtizedről tanúskodik a Társadalmi Riport-sorozat.

Kolosi Tamás

I. Az EU-tagság hozadékai

1.

Gulácsi Gábor – Kerényi Ádám

A magyar gazdaság az Európai Unióban.
Felzárkózás, útvesztés, különút az Unió peremén

2.

Tóth István György – Csathó Ábel

Társadalmi konvergencia a kelet-közép-európai országok és referenciaországaik között

3.

Pénzes János – Kiss János Péter

A területi egyenlőtlenségek trendjei
Kelet-Közép-Európában és Magyarországon
az uniós tagság első két évtizedében

4.

Kabai Gergely – Németh Nándor – Teller Nóra

Az európai fejlesztéspolitikai források felhasználásának
hatásai a területi hátrányokra és a társadalmi
kohézióra Magyarországon

5.

Tomka Zsófia

Nemzeti szuverenitás, szuverenizmus és az Európai Unió. Lakossági attitűdök Magyarországon, 1995–2023

1. A magyar gazdaság az Európai Unióban Felzárkózás, útvesztés, különút az Unió peremén
Gulácsi Gábor – Kerényi Ádám

1. Bevezetés

Magyarország az Európai Unió keleti kibővítésének első hullámában, 2004-ben csatlakozott az Unióhoz. Az uniós csatlakozás kilátása már az 1990-es évek második felében is elősegítette, hogy a magyar gazdaság gyorsan talpra álljon a mély transzformációs válságból, az uniós tagság ideje alatt pedig Magyarország gazdasági fejlettsége számottevően közeledett az Unió fejlettebb tagállamaiéhoz. Ugyanakkor a tagállami fejlettséget összehasonlító két alapvető uniós mérce szerint a magyar felzárkózási eredmények elmaradnak az Európai Unióhoz 2004-től csatlakozott közép- és kelet-európai államok (továbbiakban: EU11-országok) többsége által elért teljesítményektől, mert e kiemelt teljesítménymutatók alapján jó néhány tagállam nemcsak utolérte, hanem meg is előzte Magyarországot.

Írásunkban először nemzetközi összehasonlító statisztikai elemzéssel bemutatjuk az EU11-országok Unióhoz való felzárkózásának közös hajtóerőit, valamint Magyarország pozícióvesztésének alapvető adatait. Ezután kitérünk e felzárkózási folyamat magyarországi sajátosságaira, és végül hipotéziseket fogalmazunk meg az EU11 körén belüli visszaesés országspecifikus magyarázataira1. Ebben a részben az elemzést már a magyar gazdaságra szűkítjük. Arra a kérdésre keressük a választ, hogy milyen útfüggőségek és hatalomszerzési kihívások játszottak szerepet a 2001–2010 közötti kormányzási útvesztésben, illetve abban, hogy a 2010 utáni magyar berendezkedés (az Orbán-rendszer) különútra terelte és az Unió peremére sodorta az országot.2

2. A magyar gazdaság felzárkózása és pozícióvesztése az Európai Unióban

2.1. Az EU-konvergencia gépezete által teremtett lehetőségek kihasználása a keleti kibővítés során csatlakozott országokban

Az EU-csatlakozás távlati lehetősége már az 1990-es évek elejétől befolyásolta a közép- és kelet-európai országok fejlődését. A transzformációs válság kezelése – és több országban az új nemzetállami keretek megteremtése – mellett mindenütt elkezdődött a piacgazdasági intézmények kiépítése, a nyitás az EU egységes piaca felé, a tőkebeáramlás és a jogállamisági harmonizáció az EU-s jogrendhez.

Az EU egyes integrációs lépéseinek és egyezményeinek a tagállamok számára jelentkező gazdasági előnyeit a kutatók úgy tudják legfrappánsabban kimutatni, ha tényellenesen feltételezik ezek megszűnését, és ún. gravitációs modellek3 alkalmazásával számszerűsítik a megszűnő integrációs lépések tagállami jóléti szinteket csökkentő hatásait. A modellszámítások konklúziói a következők:

•Az uniós integrációs lépések és egyezmények még az uniós költségvetés nettó befizető tagállamai számára is jóléti többletet teremtenek.

•A jóléti többletek 60–90%-a az EU egységes piacához köthető.

•Minél kisebb egy tagállam (és annak belső piaca), annál többet nyer az EU egységes piacához való hozzáféréssel.

•Az EU-költségvetésből kohéziós támogatást is kapó, felzárkózó tagállamok esetén a nettó uniós transzferek külön hajtóerőt jelentenek, de csak átmeneti, 20–30 éves időszakra.

A keleti bővítés során csatlakozott tagállamok fejlődése nem egy új világgazdasági alközpont (pl. a visegrádi négyek) autonóm növekedését jelenti. Az Unióhoz 2004-től kezdve csatlakozott közép- és kelet-európai tagállamok gazdasági felzárkózását egy olyan uniós konvergencia gépezet hajtotta előre, amely egyfelől az EU egységes piacához csatlakozás integráló hatása, másfelől az uniós nettó transzferek (főként kohéziós támogatások) révén terelte felívelő pályára fejlődésüket.

2.1.1. Az EU egységes piacához csatlakozás kettős hatása az új tagállamok gazdaságára

Az EU egységes piacához való csatlakozás közeli lehetősége már az 1990-es évek közepétől, míg maga a csatlakozás 2004-től a nyugat-európai vállalkozások, tőke, technológia, know-how tömeges beáramlását eredményezte a közép- és kelet-európai országokba. Ennek hatására a keleti kibővítés során csatlakozott tagállamokban gazdaságilag megkerülhetetlenné váltak a külföldi irányítású vállalkozások. A GDP előállításában a részesedésük a 2010-es évek végére már megközelítette az 50%-ot, jócskán meghaladva a régi tagállamokban kialakult részarányokat.4 A külföldi irányítású vállalkozások esetében a végső befektetők többsége EU-országbeli volt, de az Unión kívüli befektetők (USA, Svájc, Japán, Dél-Korea, Kína) is döntően az EU-piacokra szállító vállalkozásokat hoztak létre (1. ábra).

1. ábra. A külföldi irányítású vállalkozások részesedése az EU-tagállamokban a hozzáadott érték előállításában a 2010-es évek végén (%)

Forrás: A szerzők saját szerkesztése az Eurostat (2020) alapján.

Országnevek rövidítése: AT: Ausztria; BE: Belgium; BG: Bulgária; CY: Ciprus; CZ: Csehország; DE: Németország; DK: Dánia; EE: Észtország; EL: Görögország; ES: Spanyolország; FI: Finnország; FR: Franciaország; HR: Horvátország; HU: Magyarország; IE: Írország; IT: Olaszország; LT: Litvánia; LU: Luxemburg; LV: Lettország; MT: Málta; NL: Hollandia; PL: Lengyelország; PT: Portugália; RO: Románia; SE: Svédország; SI: Szlovénia; SK: Szlovákia.

Az EU egységes piacához való csatlakozás további nagy jelentőségű hatása a munkavállalók elvándorlása a fejletlenebb keleti tagállamokból a fejlettebb nyugati tagállamokba.5 Hárs Ágnesnek az EU Labour Force Survey (EU-LFS) adatbázisát használó kutatásai szerint az uniós csatlakozás kezdeti szakaszának végén, az új uniós tagállamokból az EU- és EGT-országokban munkát vállaló, 15–64 éves állampolgárok arányát tekintve 2010-ben még az egyik szélsőséget a minimális elvándorlási aránnyal rendelkező Csehország (1%) és Magyarország (1,3%) képviselte, míg a másik szélsőséget Bulgária (6%) és Románia (11,2%). A munkaerőpiaci derogációk lejártával, a 2010-es évek első felében minden országban gyorsan nőtt az elvándorlók aránya, majd az évtized második felében lassult ez a folyamat. Az évtized végére a romániai elvándorlási arány megközelítette a munkaképes korúak 20%-át, a bulgáriai bőven meghaladta a 10%-ot és őket követik a balti államok. A lengyel, magyar és szlovák elvándorlási arány ekkorra 5% körül alakult, míg a cseh elvándorlás továbbra is nagyon alacsony arányú maradt (Hárs 2020).

Az EU egységes piaca által ösztönzött jelentős elvándorlás gazdasági felzárkózást gyorsító hatásai (belföldi munkanélküliség és szociális kiadások mérséklése, valamint munkabér transzferek) akár egy nemzedéken át is felülmúlhatják a felzárkózást hátráltató hatásokat (képzett munkavállalók elvesztése, korszerkezet romlása), de mára a mérleg kezd átbillenni.

2.1.2. A nettó EU-transzferek felzárkóztatási szerepe

Az újonnan csatlakozott tagállamok esetében az uniós konvergencia gépezet második motorja az EU költségvetéséből folyamatosan kapott nettó támogatás (2. ábra).

A kapott támogatások országonkénti GDP-arányos súlyát a mezőgazdasági és a kohéziós támogatásokra jogosultság, illetve a tagállamok lehívási teljesítménye határozta meg. Mindezek kombinációjaként 2022-ig Magyarország a második a támogatottsági rangsorban. Az uniós támogatások eladósodás nélkül biztosítanak forrásokat a gazdaságok gyorsabb fejlődéséhez, azonban a források hatékony felhasználásához jól működő programozási, végrehajtási és ellenőrzési rendszerek is szükségesek, mert anélkül „az ingyen pénz ára a korrupció” (Tóth 2021) és a pénzek haszontalan elköltése.

2. ábra. Az EU11 uniós költségvetésből kapott éves átlagos nettó támogatása a GDP százalékában a csatlakozásuktól 2022-ig (%)

Forrás: A szerzők saját szerkesztése az Európai Bizottság és az Eurostat adatai alapján: https://commission.europa.eu/document/download/45d0623a-529e-44d2-aae4-2ca9bac87ec3_en?filename =eu_budget_spending_and_revenue_2000-2023.xlsx; https://doi.org/10.2908/NAMA_10_GDP.

Megjegyzés: Az országnevek rövidítéseit lásd az 1. ábrához tartozó Megjegyzésben.

2.2. A magyar gazdaság felzárkózási teljesítménye az EU11-országok körében

Az Unió kohéziós politikáját követve, a tagállamok relatív uniós gazdasági fejlettsége fő mércéjének, egy-egy adott évre vonatkozóan, az egy főre jutó GDP-nek az EU27 átlagos egy főre jutó GDP-jéhez, uniós vásárlóerő-paritáson (purchasing power standard, PPS) viszonyított százalékos arányát tekintjük6.

Az egy főre jutó magyar GDP-nek az EU27 átlagos egy főre jutó GDP-jéhez uniós vásárlóerő-paritáson viszonyított aránya 2004-ben 62,8% volt, a csatlakozást követően, 20 év alatt körülbelül 14 százalékponttal került közelebb az ország az Unió átlagához.

1. táblázat. Az EU11 egy főre jutó GDP-je uniós vásárlóerő-paritáson az EU27 átlagához viszonyítva, 2004-ben, 2010-ben és 2023-ban (%)

2004

2010

2023

Szlovénia

87,7

Szlovénia

84,7

Szlovénia

91,8

Csehország

80,7

Csehország

84,3

Csehország

90,4

Magyarország

62,8

Szlovákia

76,7

Litvánia

86,6

Szlovákia

58,6

Magyarország

66,3

Észtország

79,9

Horvátország

56,6

Észtország

65,5

Románia

77,9a

Észtország

55,7

Lengyelország

62,7

Lengyelország

77,3

Lengyelország

51,5

Litvánia

61,1

Magyarország

76,7a

Litvánia

50,0

Horvátország

61,0

Horvátország

76,0a

Lettország

47,2

Lettország

53,8

Szlovákia

73,8

Bulgária

35,4

Románia

52,6

Lettország

70,4

Románia

34,4

Bulgária

44,6

Bulgária

63,8

Forrás: A szerzők saját szerkesztése Eurostat adatok alapján: https://ec.europa.eu/eurostat/databrowser/view/ sdg_10_10/default/table. 2025. január 6-án frissített 2023-as adatok: https://ec.europa.eu/eurostat/databrowser/view/nama_10_pc__custom_13569956/default/table?lang=en.

Megjegyzés: Bulgária és Románia 2007-től, Horvátország 2013-tól tagja az Európai Uniónak. a: előzetes adat.

Míg az uniós csatlakozás előtt a magyar gazdaság felzárkózása együtt haladt a régió többi országáéval, addig a csatlakozást követően elváltak egymástól a teljesítmények. Az új közép- és kelet-európai tagállamok többségének a felzárkózási eredményei jobbak lettek, mint a magyar gazdaságé. A magyar gazdaság pozíciót vesztett: a fejlettségi rangsorban a 11 ország között Magyarország 2004-ben a 3., 2010-ben a 4., míg 2023-ban már csak a 7. helyen állt.

Még súlyosabb a magyar pozícióvesztés, ha az uniós fejlettség másodlagos mércéjét, az egy főre jutó tényleges fogyasztás (AIC) uniós vásárlóerő-paritáson az EU27 átlagához viszonyított százalékos értéket tekintjük. Ezen mutató szerint Magyarország az EU11-ek körében a 2004. évi 3. helyről 2023-ra már a rangsor aljára, a 10–11. helyre süllyedt7 (lásd Online melléklet M1. táblázat). Az EU11-ek fejlődését más gazdasági aggregátumokkal (pl. a tagállami GDP/fő volumenváltozások különbségeivel) mérve is megjelenik – ha nem is ennyire élesen – Magyarország pozícióvesztése.

2.3. Magyarország uniós felzárkózásának országspecifikus elemei

Bár a felzárkóztatási célú támogatásoknak köszönhetően 2004. évi belépése óta Magyarország évente átlagosan az éves GDP-jének mintegy 3%-át kitevő nettó uniós transzferhez jutott, a hivatkozott gravitációs modellvizsgálatok alapján megállapítható, hogy az egységes piachoz csatlakozás kumulált gazdaságfejlesztő hatása még Magyarország esetében is igen számottevő, mintegy 2,5-3-szorosa a nettó támogatások hatásának. (Emellett az sem téveszthető szem elől, hogy sikeres felzárkózás esetén a támogatott pozíció csak átmeneti időszakra szól).

Az EU egységes piacához való csatlakozásnak (az áruk, szolgáltatások és a tőke szabad áramlásának) gazdasági jellemzői és hatásai Magyarországon sokáig teljesen hasonlóak voltak a többi újonnan csatlakozó tagállaméhoz, 2010 után azonban néhány eltérés figyelhető meg:

•Magyarországon is érvényesül a befektetők biztonságát növelő egységes uniós szabályozási környezet. A legutóbbi uniós versenyképességi jelentés szerint 2023 végén a magyarországi szabályozás meg nem felelőségi aránya 2,3%-os volt, ami ugyan az 1,2%-os uniós átlagot meghaladja, de mégsem kérdőjelezi meg, hogy érvényesül-e az EU-szabályozás.

•Az alacsony munkaerőköltségek Magyarországon is a munkaigényes gyártó tevékenységek EU-n belüli áthelyezését ösztönző munkabér-arbitrázs lehetőséget biztosítanak a külföldi befektetők számára, ráadásul az uniós átlagtól elmaradó magyar bérszintek a 2010-es években régiónkban leglassabban közeledtek az uniós átlaghoz.

•A mindenkori magyar kormányzatok változatos pénzügyi eszközökkel ösztönözték a tőkebeáramlást8, 2010 után azonban a kormányzati befektetésösztönzési politika szélsőségesen kétarcúvá vált. Egyfelől a letelepíteni kívánt ipari befektetőknek kiemelkedő összegű direkt állami támogatásokat kínált, másfelől viszont egyes területeken (energetika, bankok, távközlés, építőanyag-ipar, élelmiszer kiskereskedelem) fellépett a külföldi irányítású vállalkozások térfoglalásának korlátozása érdekében.

•A három évtizedes tőkebeáramlás eredményeképpen a külföldi irányítású vállalkozások magyarországi gazdasági súlya 2020-ra a második legmagasabbá vált az Európai Unióban. A multinacionális vállalatok befektetései technológiai modernizációhoz vezettek és az EU-ba irányuló export felfutását eredményezik (a magyar export 80%-át a külföldi irányítású vállalatok adják).

•Ugyanakkor a gazdaság külföldi irányítású iparvállalati szektorának integrációja és az összeszerelőműhely-modellen való túllépés még éppen csak elkezdődött, amikor a 2010-es évek végén ez a folyamat is megtorpant. A kormányzat előbb ázsiai gumiabroncsgyártó multik európai piacra gyártó egységének létrehozását segítette, majd az elektromos autó értéklánc alacsony hozzáadott értékű tevékenységét behozó, szintén ázsiai irányítású akkumulátorgyárakkal telepítette tele az országot. Végül pedig egy kínai tulajdonú elektromos autó összeszerelő giga factory építéséhez adott kiemelkedő összegű támogatást.

3. ábra. Néhány EU11-ország EU27-hez viszonyított átlagos bérszintje, 2010–2023* (%)

Forrás: Eurostat adatok: nama_10_fte__custom_13697279 https://ec.europa.eu/eurostat/databrowser/view/nama_10_fte__custom_13697279/default/table?lang=en

Megjegyzés: *A tagállami átlagos bérszinteket piaci árfolyamon konvertáltuk euróra. Az országnevek rövidítéseit lásd az 1. ábrához tartozó Megjegyzésben.

Ami az uniós egységes piac másik hatását, a személyek szabad áramlását illeti, a magyar munkavállalók elvándorlása a többi régiós országhoz képest összességében közepes mértékűnek számít. Hárs Ágnes (2020) eredményei szerint a magyar elvándorlás mintázata nemcsak abban a tekintetben eltérő a többi régióbeli országétól, hogy csak a 2010-es évek első felében vált intenzívvé, hanem abban is, hogy az elvándorlók között nem az alacsony képzettségűek, hanem a magas képzettségűek voltak felülreprezentáltak (2. táblázat)9. Ezt a tendenciát a 2010-es évek munkahelyteremtési politikája sem fékezte, mert annak nem is volt kiemelt célja ún. „igényes munkahelyek” (good jobs) létrehozása, hanem az „újraiparosítással” az alacsony képzettségű munkanélküliek tízezreit akarta munkába állítani.10

2. táblázat. Magyar állampolgárságú munkavállalók az EU- és EGT-országokban a 15–64 éves korcsoportban iskolai végzettség szerint, 2000–2023

2000

2005

2010

2013

2015

2018

2021

2023

Összesen (ezer fő)

65,0

103,5

115,6

170,0

242,4

322,8

316,2

356,4

Alapfokú (%)

18,2

16,8

14,9

13,3

14,0

13,8

16,8

19,1

Középfokú (%)

52,0

57,0

50,2

52,0

50,7

52,9

44,7

43,4

Felsőfokú (%)

26,8

25,9

34,0

32,6

34,2

32,4

38,3

37,1

Forrás: A szerzők saját szerkesztése az EU-LFS megfelelő évi adatai alapján: https://ec.europa.eu/eurostat/web/microdata/european-union-labour-force-survey.

A kapott uniós támogatások magyarországi lehívásának és felhasználásának is számos országspecifikus jellemzője azonosítható. 2004–2023 között Magyarország mintegy 68 milliárd euró nettó uniós támogatásban részesült, és a nettó támogatások 2009 után már az éves GDP 2,4–5,3%-át tették ki (lásd Online melléklet M2–M3. ábrák). A kapott transzferek elsődleges hozadéka az Orbán-rendszert építő Magyarország pénzügyi stabilizálása volt. Az euróban beérkező uniós transzferek az MNB devizatartalékát emelik, és ezzel javítják a fizetési mérleg egyenlegét. Ez tette lehetővé 2015 és 2017 között a lakossági devizaalapú hitelek forintosítását és a lejáró devizaadósság visszafizetésével a nettó külföldi adósság radikális csökkentését (lásd 4/c ábra).

Emellett az uniós támogatások évi ezer milliárd Ft-os nagyságrendben tehermentesítették a költségvetést az agrártámogatások és állami beruházások uniós finanszírozásával11, továbbá az uniós projektek végrehajtásához kapcsolódó többlet áfa- és szja-bevételeknek önmagukban is nélkülözhetetlen szerepe volt az uniós túlzottdeficit-eljárás 2013-as lezárásában is (KPMG 2017: 15).

Az uniós támogatások kiemelt szakpolitikai kedvezményezettje Magyarországon is a mezőgazdaság és vidékfejlesztés volt, amely kb. a támogatások 30%-át használhatta fel (lásd Online melléklet M4. ábra). Azonban ennek a kiugróan magas, 20 milliárd euró feletti összegű vissza nem térítendő külső forrásnak a felhasználása is csak arra volt elég, hogy a rendszerváltást követő visszaesés után stagnáló kibocsátási pályára kerülő és csökkenő számú munkavállalót foglalkoztató ágazat egyik ágának (a nagy táblás szántóföldi növénytermesztésnek) a pénzügyi szanálása és modernizációja végbe mehessen.12

A támogatások 70%-a viszont az uniós kohéziós és struktúrapolitika magyarországi megvalósítására szolgált, és így közvetlenül vagy közvetetten a magyar gazdaság növekedését és felzárkózását kellett elősegítenie. Ezen támogatások felhasználását egészen a 2010-es évek elejéig a régió többi országában is gyakori abszorpciós nehézségek jellemezték (projekt hiány, a támogatások lehívása érdekében a végrehajtó szervezet gyors centralizálása, elmaradott térségi projektek helyett országos infrastruktúrák fejlesztése, alacsony hatékonyság és korrupciós kockázatok a vállalkozások támogatásában (Medve et al. 2022)). 2010 után viszont Magyarország és a többi új EU-tagállam forrásfelhasználási gyakorlata között lényegi eltéréssé vált az, hogy az uniós támogatások magyarországi felhasználásának korrupciós jelenségei (pl. az Elios, a Közgép és a felcsúti kisvasút botrányai) és az EU audit szerve által feltárt túlárazások széles körben kritikákat váltottak ki. Ezekkel is szembesülve a magyar kormány képviselői és tanácsadói – az igényelt változtatások egy részének végrehajtása mellett – elkezdték átkeretezni az uniós támogatások felhasználását; a közös költségvetés tagállami céljai és mércéi helyére az Orbán-rendszer politikai céljait és mércéit állítva.

Az Orbán-rendszer mindvégig gazdaságpolitikai prioritásnak tekintette az uniós támogatások maximális lehívását. A rendszer kiépítése során azonban több lépcsőben egyre kiterjedtebb politikai és értékrendi konfliktusba került az Unió derékhadával13, majd idővel már az uniós támogatások magyarországi felhasználásának visszásságai is ellenérzéseket gerjesztettek az EU-ban:

•Egymást követő tagállami jelzések és európai parlamenti jelentések állapították meg, hogy a 2010 után bekövetkezett magyarországi autokratikus változások ütköznek az Európai Unió Alapjogi Chartájával, főként a jogállamisági követelményekkel (média, alkotmányos ellensúlyok, bíróságok stb.) és korrekciós intézkedéseket igényeltek.

•A támogatások lehívásában sikeres magyar kormányzatot az évtized közepén azzal szembesítették az EU audit szerve és a nettó befizető tagállamok, hogy az uniós támogatások felhasználásának magyarországi korrupciós kockázatai elfogadhatatlanul magasak.

•Végezetül, 2015-től a migrációs válság eltérő kezelése éles politikai szembenállássá vált az EU és Magyarország között, majd 2022-től az orosz–ukrán háború ügyében kiéleződött és sorozatos vétókban csúcsosodott ki a magyar tagállam és az EU derékhada közötti konfliktus.

A magyar tagállam autokrata átalakulása és szándékos együtt nem működése az EU-t teljesen készületlenül érte. Csak a 2010-es évek végére alakult ki a jogállamiságot sértő és szándékosan együtt nem működő tagállamokkal szembeni fellépésnek a puszta jelentéseken és ajánlásokon túllépő uniós eszközrendszere. Az Európai Tanács minősített többséggel fogadta el azokat a rendeleteket, amelyek lehetővé tették, hogy a 2021–2027-es költségvetés (és az EU Helyreállítási és Ellenállóképességi Eszköz (RRF)) forrásainak felhasználását jogállamisági feltételekhez kössék, továbbá a jogállamiságot rendszerszinten megsértő tagállam ellen külön is ún. feltételességi eljárást indítsanak, amelyekben a források egy részét befagyasztják és egy egyeztetett korrekciós program végrehajtásától teszik függővé.

Ilyen eljárás eddig egyedül Magyarország ellen indult az Európai Bizottság kezdeményezésére, 2022 áprilisában. Majd miután a magyar kormány korrekciós intézkedéseit nem ítélték kielégítőnek, 2022 decemberében a Tanács a 2021–2027-es időszak három strukturális programját finanszírozó forrásainak 55%-át befagyasztotta, továbbá más egyéb uniós programok esetében (Helyreállítási és Ellenállóképességi Terv (RRP) és Erasmus+) is felfüggesztették a magyar programok támogatását. A felfüggesztett források egy részét – az igazságügyi rendszert javító intézkedéseket, köztük a bírósági rendszer függetlenségének megerősítését elismerve – 2023 végén rendelkezésre bocsájtotta az Európai Bizottság (Magyar Helsinki Bizottság 2024), de 2024-ben a befagyasztott források ügyében már semmilyen további előrelépés sem történt.14 Ekkorra a magyar kormányzati magatartás, a pragmatikus alkalmazkodás és a konfrontatív visszaüzengetés váltogatásával, teljesen tudathasadásossá vált.

3. Hipotézisek a magyar gazdaság EU11-országok közötti pozícióvesztésének okairól

A magyar gazdaság uniós egységes piaci részvételének és a kapott EU-támogatások felhasználásának a régiós országokétól eltérő mintáinak áttekintése után rátérhetünk tanulmányunk fő kérdésének megválaszolására. Milyen országspecifikus okai vannak a magyar gazdaság felzárkózási pozícióvesztésének az uniós tagság időszakában?15 Magyarország 2004 óta tartó uniós tagságának időszakát a kormányzati berendezkedési különbségek miatt két periódusra oszthatjuk: a 2004 és 2010 közötti, valamint a 2010-től napjainkig tartó időszakra.

3.1. A „jóléti rendszerváltás” miatt eszkalálódó állami eladósodás, lakossági devizahitel-csapda és stabilizációs megszorítások az EU-tagságunk kezdetén

A 2000-es évek első évtizedében több nagy horderejű változás zajlott a magyar gazdaságban. Végre lezárultak az elhúzódó EU-csatlakozási tárgyalások és 2004-ben az Európai Unió keleti kibővítése keretében Magyarország is EU-taggá vált, egyedülálló esélyt kapva arra, hogy a világgazdaság félperifériájáról a fejlett országok közösségébe kerüljön. Az EU-tagság fejlődési hajtóerői 2010-ig azonban csak részlegesen érvényesültek. A magyar államigazgatás nehezen küzdött meg az EU intézményrendszerébe illeszkedés kihívásaival, a mezőgazdasági és kohéziós transzferek még csak korlátozottan érkeztek, és a magyar költségvetés hiánya olyan mértékű volt, hogy már a csatlakozáskor érvénybe lépett Magyarország ellen a túlzottdeficit-eljárás.

Az uniós túlzottdeficit-eljárás viszont már a gazdaság „fiskális alkoholizmusba” és adósságválságba való visszaesésének következménye volt. A 2000-es évek elejére a transzformációs visszaesést kinövekedő és stabilizálódott országban elemi erővel tört föl az életszínvonal emelésének igénye. Ezt a szocialisták „jóléti rendszerváltozást” középpontba helyező, 2002-es választási kampánya csatornázta be és erősítette fel, amely győzelmet is eredményezett a számukra. Innen kezdve azonban a szocialista kormányzat a magának teremtett kényszerpályára került. A 2002-től hatalomra kerülő Meggyesi-kormány kétszer 100 napos programja az állami szférában azonnali 50%-os béremeléseket hajtott végre és olyan mértékű egészségügyi-, oktatási-, és szociális kiadásnöveléseket irányzott elő, amelyek súlyosan megbontották a költségvetési egyensúlyt. (Később, a 2010-es évek második felében aztán az ellenzéki Fidesz is ráerősített az életszínvonal emelésének követelésére (HVG 2017), amikor előbb a „rosszabbul élünk, mint négy éve” jelszóval kampányolt, majd egyes jelképes stabilizációs intézkedéseket ún. „szociális népszavazásokkal” támadott meg.)

A 100 napos kormányprogramok rövid idő alatt a költségvetési hiány és az állami devizaadósságok fenntarthatatlan elfutását okozták, 2006-tól már fájdalmas stabilizációs intézkedéseket (kiadáscsökkentéseket és adóemeléseket) is kiváltva. Ezzel szembement a lakossági devizaalapú hitelezés szabadjára engedése, ami miatt nemcsak az állam, hanem közvetve a lakosság külső adósság terhei is megnövekedtek. 2008 őszén azután a nemzetközi pénzügyi válság és a forint leértékelődése bezárta a kettős (állami és lakossági) adósságcsapdát, amelyből kilábalni csak költségvetési megszorítások sorozatával és a lakossági fogyasztás csökkentésével lehetett. 2009–2010-ben a kényszerű stabilizációs intézkedések miatt a magyar gazdasági növekedés befagyott.

Hipotézisünk szerint Magyarország uniós tagságának első szakaszában, a gazdasági kormányzás útvesztése okozta az ország gazdasági fejlődésének megtorpanását. A kialakult fenntarthatatlan eladósodás – amely kettős (állami és lakossági) adósságcsapdába vitte az országot – megállítására szolgáló stabilizációs programok megszorító intézkedései megállították a növekedést (lásd 4/a és 4/c ábra).

4/a ábra. Magyarország GDP-jének volumenváltozása (2004=100)

Forrás: A szerzők saját összeállítása a KSH (2024) alapján.

4/b ábra. A költségvetés uniós elszámolás szerinti (ESA) hiánya, illetve a költségvetés jóléti kiadásai a GDP százalékában (%)

Forrás: A szerzők saját összeállítása az Eurostat (2024a, 2024b) alapján.

4/c ábra. Magyarország nettó külső adóssága* és a 2004 utáni nettó EU-transzferek kumulált összegének alakulása (Mrd EUR)

Forrás: A szerzők saját szerkesztése az EC (2024) és MNB (2024d) alapján.

Megjegyzés: *A speciális célú vállalatok (SCV) adóssága nélkül.

3.2. Felzárkózási pozícióvesztés az Orbán-rendszer idején

Az ország EU-tagságának 2010 és 2022 közötti időszakában a magyar állam külső finanszírozása történelmileg kivételesen kedvezően alakult. A kapott, vissza nem térítendő uniós támogatások összege meghaladta az éves GDP 3%-át. Ugyanekkor, 2020-ig kivételesen kedvező volt a nemzetközi piaci konjunktúra is. 2012-ig ugyan még az elhúzódó stabilizáció fékezte a magyar gazdaság fejlődését, de ezt 2019-ig a kivételes növekedési lehetőségeket maximálisan kihasználó, tartalékokat nem képező fejlődés követte. Ezután azonban 2020-tól az egy főre jutó GDP-ben és a tényleges fogyasztásban mért magyar felzárkózási teljesítmények újra jelentősen elmaradtak az EU11-országok többségétől.

Az Orbán-rendszer időszaka alatti pozícióvesztés magyarázatára olyan tényezőket kell keresnünk, amelyek szignifikáns különbséget jelentettek a magyar gazdaság és az EU11-országok többsége között, és amelyek visszavetették az uniós felzárkózási mércék szerinti magyar teljesítményeket. Hipotézisünk szerint a 2010 utáni időszakban a kiépülő Orbán-rendszer gazdaságpolitikájának és intézményeinek – a következőkben leírt – négy kulcseleme volt az, amely a magyar gazdaság felzárkózási pozícióvesztését okozta.

3.2.1. A kormányzati gazdasági döntéshozók intézményesített elszámoltathatóságának (accountability) elsorvadása

Az Orbán-kormány a már 2004 óta tartó uniós túlzottdeficit-eljárásból és a 2008-as IMF–EU mentőcsomagból 2010-ben egy szoros makrogazdasági feltételrendszert, költségvetési gyámságot és szabályalapú gazdasági kormányzást kapott örökül. Miután azonban az EU elutasította az Orbán-kormány kérését a korábban elfogadott 2010-es éves költségvetési hiány előirányzat fellazítására, a kormány egyfelől unortodox stabilizációs intézkedéseket hozott, másfelől elindította többéves küzdelmét, hogy megszabaduljon az EU–IMF gyámságtól. Ebben a folyamatban a 2011-ben elfogadott Alaptörvény több rendelkezése is a legfőbb célnak tekintett államadósság-csökkentést szolgálta. Az Alaptörvényben rögzítették, hogy amíg az államadósság-ráta nem csökken 50% alá, addig az Országgyűlés csak adósságcsökkentő költségvetést fogadhat el, továbbá az államadóssági cél eléréséig gazdasági ügyekben minimálisra szűkítették az alkotmányos normakontroll lehetőségét. Az ország pénzügyi helyzete – a csúcsra járatott EU-támogatás lehívásoknak is köszönhető – javulásának látványos következményei voltak: 2013-ban az uniós túlzottdeficit-eljárás megszüntetése és 2015-ben az IMF-hitel teljes visszafizetése, illetve helyi irodájának bezárása.16

Azonban a gazdasági kormányzás feletti nemzetközi gyámság megszűnésével párhuzamosan hanyatlásnak indult a gazdasági alkotmányosság és a szabályalapú gazdasági kormányzás is. Az először 2016 márciusában meghirdetett és azóta időről időre meghosszabbított különleges jogrendek (előbb tömeges bevándorlási, majd járványügyi, végül háborús „veszélyhelyzetek”) lehetővé tették az eltérést attól, hogy az éves költségvetések az államadósság csökkentését szolgálják, és főképp lehetővé tette a kormány rendeleti kormányzását. A rendeleti kormányzás átveszi a törvényhozás szerepét, megnyitja az utat a kormányzati szférán túlmutató intézkedések kapkodó meghozatalához, akár visszamenőleges hatályba léptetéssel is. Bár ezek az intézkedések az állampolgárok és a vállalatok széles körét érintik – pl. évközi, visszamenőleges hatályú különadók vagy költségvetésben nem tervezett kiadások –, alkotmánybírósági felülvizsgálatukra nincs lehetőség. A Költségvetési Tanácsot saját apparátussal rendelkező, technikai elemzéseket és kivetítéseket végző szervből egy háromfős véleményező testületté fokozták le, az Állami Számvevőszék és a Versenyhivatal független felügyeleti hatóságból kormánypolitikát végrehajtó szervvé vált, az MNB függetlenségének védelme érdekében többször is az Európai Központi Banknak kellett fellépnie (Benczes 2024a). A gazdasági alkotmányosság hanyatlása többletköltségeket okoz, megemeli a magyarországi befektetések kockázati felárát.

Az évközben kormányhatározatokkal többször módosított költségvetési törvény vitája teljesen kiüresedett, előzetes szakmai és társadalmi egyeztetések nélkül születnek jogszabályok és nagyléptékű állami projektek (pl. a kínai részvételű és finanszírozású Budapest–Belgrád vasút építése). Az uniós támogatások felhasználásáról átfogó utólagos hatásvizsgálat utoljára 2017-ben készült (KPMG 2017). A kormányzat a döntések magyarázata helyett a kommunikációs tér minél nagyobb arányú elfoglalására összpontosít.

A döntéshozók intézményes elszámoltathatóságának elsorvadásával több gazdasági hátrány is kapcsolatba hozható. A gazdaságpolitikusok hallgathatnak arról, hogy a 2010 utáni masszív forintleértékelődés miatt az EU11 körében az uniós tagság időszaka alatt a legnagyobb mértékben a magyar nemzeti valuta devalválódott. Az érintett kormányzati szervek döntéshozói semmilyen felelősséget nem vállaltak azért, hogy 2023-ra Magyarországon alakult ki az EU legmagasabb tagállami inflációja, illetve 2023–2024-re az EU legmagasabb GDP-arányos kamatszolgálata (Surányi 2024). Végül számos olyan egyedi kormányzati döntés született, amely GDP-százalékokban mérhető erőforrás- pazarlást okozott, és ahol a döntéshozók nem a magyarázatokra, hanem az információk visszatartására törekedtek.17

3.2.2. Az „újraiparosítást” középpontba helyező, az export, a foglalkoztatás és a beruházások mennyiségi növelését erőltető gazdasági stratégia

Szemben az EU11-országok többségével 2010 óta a magyar kormányzat gazdaságfejlesztési döntéshozóinak személyi köre alig változott.18 Ez többek között lehetővé tette azt is, hogy a kormányzat csökönyösen kitartson egy olyan gazdasági stratégia mellett, amely nem a 21. század nemzetközi versenyképességi igényeiből indult ki, hanem az ország elmaradott térségeinek munkanélküliségi válságából, s a tudásgazdaság erősítése helyett az „újraiparosítást” támogatta kiemelt mértékű költségvetési forrásokkal és leértékelő árfolyam-politikával. Európa egyik legmagasabb ipari GDP részarányát tűzték ki célul. Figyelmen kívül hagyták a szolgáltató szektor már jó ideje tartó térnyerését a gyorsan növekvő gazdaságokban, és azt, hogy a külföldi irányítású iparvállalatok magyarországi letelepítésével magas importigényű, alacsony hozzáadott értéket előállító összeszerelő üzemek és energiafaló kapacitások jönnek létre (lásd Bod 2023; Csath 2024; Győrffy 2023). Ezt a stratégiát – a 2011-es Magyar Növekedési Terv és a 2016-os Irinyi Terv után – még 2024-ben is csökönyösen megerősítette és kormánydokumentumba foglalta a Nemzetgazdasági Minisztérium (Magyarország Kormánya 2024), amit már a Magyar Nemzeti Bank sem hagyott válasz nélkül, megsemmisítő kritikát közölt róla (MNB 2024b).

3.2.3. Gazdaságpolitikai fordulat: a jóléti állami funkciók GDP-arányos fejlesztése helyett „munkaalapú állam” építése

Miközben 2010–2022 között ömlöttek az országba az államadósságot nem növelő uniós források, az vált a magyar költségvetési politika egyik legfőbb jellemzőjévé, hogy szociális célokra, oktatásra és egészségügyre GDP-arányosan – egyetlen év kivételével – évről évre egyre kevesebbet fordított az állam (lásd 4/b ábra). A magyar költségvetés GDP-hez viszonyított egészségügyi kiadásai 5% körüli szinten ragadtak be, miközben a többi régiós országé már lassan elemelkedett erről a szintről. A GDP-arányos oktatási kiadások – a pedagógus életpályaprogram évtized közepi bevezetéséhez kapcsolt, gyorsan amortizálódó béremelések okozta átmeneti emelkedését kivéve – csökkenő trendet mutattak. A GDP-hez viszonyított szociális transzferek (köztük a nyugdíjak és a családi pótlékok) az egész időszakban masszívan csökkentek, de az itt megtakarított kiadásokat nem oktatásra és egészségügyre, hanem vállalati támogatásokra, rezsitámogatásra és népesedéspolitikai célokra csoportosították át.19 Sőt, ez a visszametszési és átcsoportosítási tendencia a költségvetési egyensúly 2020-as évek eleji elvesztésekor sem fordult meg, holott a költségvetési hiány újbóli elszabadulásában a jóléti kiadásoknak nem volt szerepe. E folyamat eredményeképpen Magyarország mind a természetbeni, mind a pénzbeli jóléti juttatásoknak az államháztartási kiadási részarányait tekintve az EU-tagállamok sereghajtói közé került (Benczes 2024b: 13). A magyar jóléti kiadások példátlan mértékű visszaesését mutatja az Online melléklet M5. ábrája is, amely EU11-országok GDP-arányos jóléti költéseit hasonlítja össze 2010-ben és 2023-ban.

Az állam jóléti funkcióinak GDP-arányos fejlesztése helyett a foglalkoztatás bővítését célzó gazdaságpolitikai fordulatot20 – és ezzel párhuzamosan az életszínvonal-politika népesedéspolitikára redukálását – már 2010-től megkezdte és utána is szisztematikusan tovább vitte az Orbán-rendszer. Ennek érdekében a foglalkoztatás bővítése (10 év alatt 1 millióval több munkahely) vált elsődleges gazdaságpolitikai céllá, segély helyett közmunkát kínáltak a munkanélkülieknek, a progresszív jövedelemadókat egykulcsossá tették, és az adózás súlypontját áthelyezték a fogyasztást terhelő forgalmi adókra. Ezzel egyidejűleg megszüntették az önálló egészségügyi és oktatási minisztériumokat, elvonták az önkormányzatoktól oktatási és egészségügyi intézményeiket, jó néhányat közülük az egyházakhoz helyeztek, a többieket centralizált állami irányítás és finanszírozás alá rendelték. A közoktatásban uniformizált nemzeti alaptantervet vezettek be, kevés teret adva a fiatalok innovációs képességeinek fejlesztésére. Az ágazati irányítók asszisztáltak a szociális, oktatási és egészségügyi szektor béreinek folyamatos leszakadásához, a szakszervezeti béremelési küzdelmeket hatástalanították, majd a felgyűlt feszültségek csökkentésére fél évtizedenként kompenzációs béremeléseket hajtottak végre. A jóléti közszolgáltatások és transzferek visszaszorításában három elem csaknem mindenütt megjelent: (1) a végletes centralizálás, (2) az agresszív uniformizálás és (3) a tűrőképességig lecsupaszított forrásbiztosítás.

Részben a „munkaalapú” gazdaságpolitika sikerének köszönhetően a magyarországi foglalkoztatási ráta emelkedése a 2010-es években meghaladta a régió többi országában is jelentős foglalkoztatási arány növekedést (bár 10 év alatt az ígért 1 millió helyett csak 700 ezerrel nőtt a munkahelyek száma). Viszont a munkatermelékenység ebben az időszakban alig javult, változása elmaradt mind a többi régiós országétól, mind az előző évtizedben elért emelkedéstől. A kormánypárti politikusok még a 2020-as években is azzal kampányoltak, hogy „ha munka van, minden van, ha munka nincs, semmi sincs”. Ez annyiban teljesült is, hogy a foglalkoztatás bővülése a súlyos anyagi deprivációt valóban számottevően mérsékelte.

A „munkaalapú állam” kiépítését megalapozó jólétiállam-visszametszés viszont már rövid távon is visszaveti az egy főre jutó tényleges fogyasztás emelkedését és hátráltatja a GDP növekedését. Hosszabb távú hatásai pedig egyértelműen hátrányosak: az oktatás és az egészségügy fejlődésének leszakadása a nemzetközi színvonaltól, az innovációra és a vállalkozásra való nevelés hiánya, az orvosok, tanárok és szociális munkások tömeges pályaelhagyása és elvándorlása, a képzettségi és egészségi mutatók lassúbb javulása.21

3.2.4. A gazdasági verseny visszaszorulása és a költségvetési fejlesztési források felhasználásának rendszerszintű korrupciós kockázatai

Az OECD 2024-es országjelentése a magyarországi termelékenység környező országoktól való elmaradó fejlődésének egyik okát a gazdasági verseny elégtelenségében jelöli meg. Elfogadja és átveszi a World Economic Forum adatait, miszerint az OECD-országok körében Magyarországra a legjellemzőbb az, hogy kevés cég dominálja a piacokat (OECD 2024: 64). Az elégtelen verseny hátrányos következményei közé tartozik az innovációs aktivitás alacsony szintje, a digitalizáció lassúsága és az erősebb inflációs nyomás. Az Orbán-rendszer a piaci versenyt közvetlenül is szűkíti akkor, amikor gazdasági szegmenseket koncesszióba ad (autópályák fenntartása és fejlesztése, hulladékgazdálkodás, dohánykereskedelem), vagy amikor meghirdeti a külföldi irányítású vállalkozások kiszorítását egyes szakágazatokból.22 A feltörekvő vállalkozók már nem technológiai újításokkal akarnak áttörni, hanem gyümölcsöző kormányzati kapcsolatok kiépítésével. Ennek tanújele, hogy a leggyorsabban növekvő technológiai cégek rangsorában közép-európai sereghajtók lettünk (Nyitrai 2024).

Az EU-tagállamok különleges felelőssége, hogy a vissza nem térítendő uniós (és hazai) fejlesztési források felhasználásakor erősítsék a piaci versenyt és mérsékeljék a korrupciós kockázatokat. E tekintetben azonban a magyar kormányzat kifejezetten rosszul teljesít (TIM 2021). Ahol csak teheti, „haveri kapitalizmust” épít.23 Még a legegyszerűbb korrupció kockázati mutatót – az egyajánlatos közbeszerzések arányát – tekintve is a 2010-es évek közepéig többszörösen túllépte az Unióban elfogadhatónak tekintett 10%-os küszöböt. A közbeszerzésekben valós verseny nélkül kiválasztott építési vállalkozások bevételének növekedése és profitrátája messze meghaladta a szakágazati átlagot. Ezt követően a 2010-es évek közepétől, de különösen 2022-től, az Unió nyomására, végre némi változás következett be: az uniós forrásokat felhasználó közbeszerzések legegyszerűbben ellenőrizhető korrupciós mutatói javultak. Ezzel szemben a hazai költségvetési forrásokat felhasználó közbeszerzésekben semmilyen javulás nem következett be (CRCB 2022, lásd Online melléklet M6. ábra), sőt új, átláthatatlan feltőkésítési csatornaként megjelent a kormányközeli vállalkozók magántőkealapjainak a Magyar Fejlesztési Bank (MFB) általi finanszírozása.

4. Összegzés: Magyarország az Európai Unió peremén

Az uniós tagság időszakában Magyarország gazdasági fejlettsége számottevően közeledett az Európai Unió fejlettebb tagállamaiéhoz, ugyanakkor az uniós felzárkózási mércék szerint (a GDP/fő PPS, és különösen az AIC/fő PPS tekintetében) a közép- és kelet-európai tagállamok többségéhez képest gyengébben teljesített.

Az EU-tagság kezdeti szakaszában uniós túlzottdeficit-eljárást is kiváltó, gazdaságpolitikai útvesztés hátráltatta a magyar gazdaság fejlődését, 2010 után viszont hipotézisünk szerint a kiépült Orbán-rendszer működése okozott – négy hatásmechanizmuson keresztül – pozícióvesztést az ország gazdaságának uniós felzárkózásában. A négy feltételezett hatásmechanizmust írásunkban részletesebben is bemutattuk.

A Magyarország és az Unió derékhada közti konfliktusok fő forrása az Orbán-rendszer működése és az ország EU-csatlakozásakor vállalt tagállami kötelezettségei közötti egyre növekvő ellentmondás. Az ország fejlettségi szintjének megtartásához elengedhetetlen az Unió egységes piacán való részvétel, továbbá az is nehezen képzelhető el, hogy a mai magyar gazdaság hogyan lehetne képes az EU több milliárd euró összegű éves nettó támogatása nélkül elfogadható mértékű, fenntartható növekedésre. Viszont az Orbán-rendszer fő politikai célját, az országot 2010 óta irányító erők hatalmának bebetonozását, egy olyan, az Európai Unió Alapjogi Chartájába foglalt alapértékekkel ütköző és az EU-val külpolitikai téren is konfrontálódó, autoriter politikai berendezkedéssel biztosítja, amely a jelenlegi Unióban csak átmeneti időkre konszolidálható idegen test.24 És ez baljós előjel az ország felzárkózási pozíciójának jövőbeni alakulására nézve is, mert valószínűsíti, hogy az EU-transzferek egy részének 2023-tól már érzékelhető elvesztése tartós lesz.

Irodalom

Abramowitz, M. (1986): Catching up, forging ahead, falling behind. Journal of Economic History, Vol. 46, No. 2., 385–406. p.

Benczes I. (2024a): Gazdasági kormányzás: válságban fogant, válságok foglya. In: Bíró-Nagy A. – Medve-Bálint G. (szerk.): 20 év az Európai Unióban – Magyarország uniós tagságának közpolitikai mérlege. Budapest: Osiris Kiadó – HUN-REN Társadalomtudományi Kutatóközpont, 58–80. p.

Benczes I. (2024b): Kelet-Közép-Európa – konvergencia az államháztartásban. Műhelytanulmányok, No. 151. Budapest: HUN-REN KRTK, Világgazdasági Intézet. 1–21. p.

Bíró-Nagy A. – Medve-Bálint G. (szerk. 2024): 20 év az Európai Unióban. Magyarország uniós tagságának közpolitikai mérlege. Budapest: Osiris Kiadó – HUN-REN Társadalomtudományi Kutatóközpont.

Bod P. Á. (2023): Régi idők mozija – újraiparosítás, energiaszuverenitás hiányában. mfor.hu, 2023. nov. 3., https://mfor.hu/cikkek/benchmark/bod-peter-akos-regi-idok-mozija--iparositasenergiaszuverenitas-hianyaban.html.

Bucsky P. (2021): Aki akart, már kiment, csaknem megállt a külföldön élő magyarok számának növekedése. G7 (blog), 2021. szept. 8., https://g7.hu/kozelet/20210908/aki-akart-mar-kiment-csaknem-megallt-a-kulfoldon-elo-magyarok-szamanak-novekedese/.

CRCB – Corruption Research Center Budapest (2022): Hungary: Corruption risk and competition in public procurement from 2005 to 2022. International Anti-Corruption Day – Budapest. cbrc.eu, 2022. dec. 9.

Csaba L. (2014): Európai közgazdaságtan. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Csath M. (2024): A versenyképesség javításához növelni kell a termelékenységet. Növekedés.hu, 2024. máj. 8., https://novekedes.hu/elemzesek/a-versenykepesseg-javitasahoz-novelnikell-a-termelekenyseget.

Doshi, V. – H. Spencer – D. Rodrik (2023): Creating a good-jobs in the UK. The 2030 Inquery. London: Resolution Foundation & Centre for Economic Performance, LSE.

EC (2024): EU budgest and spending and revenues. European Commision website, xls file. 29. July, 2024. https://commission.europa.eu/document/download/45d0623a-529e-44d2-aae4-2ca9bac87ec3_en?filename=eu_budget_spending_and_revenue_2000-2023.xlsx.

Eurostat (2024a): General government expenditure by function (COFOG). Eurostat Data Browser, DOI: https://doi.org/10.2908/GOV_10A_EXP.

Eurostat (2024b): General government deficit (–) and surplus (+) – annual data. Eurostat Data Browser, https://doi.org/10.2908/TEINA200

Felbermayr, G. – J. Gröschl – I. Heiland (2022): Complex Europe: Quantifying the cost of disintegration. Journal of International Economics, Vol. 138., 103647. p., DOI: https://doi.org/10.1016/j.jinteco.2022.103647.

Gulácsi G. – Kerényi Á. (2023): Magyarország elfordulása az Európai Unió derékhadától és az Unió válaszai. Közgazdasági Szemle, 70. évf. 10. sz., 1131–1172. p., DOI: http://dx.doi.org/10.18414/ KSZ.2023.10.1131.

Gulácsi G. – Kerényi Á. (2024): A magyar gazdaság felzárkózása és pozícióvesztése az Európai Unióban. Külgazdaság, 68. évf. 5–6. sz., 40–75. p., DOI: https://doi.org/10.47630/KULG. 2024.68.5-6.40.

Gyévai Z. (2024): Az EU-tagság 20 éve a magyar mezőgazdaságban. In: Bíró-Nagy A. – Medve-Bálint G. (szerk.): 20 év az Európai Unióban – Magyarország uniós tagságának közpolitikai mérlege. Budapest: Osiris Kiadó – HUN-REN Társadalomtudományi Kutatóközpont, 237–255. p.

Győrffy D. (2023): Iparpolitika és akkumulátorgyártás Magyarországon és Svédországban. Közgazdasági Szemle, 70. évf. 3. sz., 245–273. p., DOI: http://dx.doi.org/10.18414/ KSZ.2023.3.245.

Hárs Á. (2020): Elvándorlás, visszavándorlás, bevándorlás. Jelenségek és munkaerő-piaci hatások. In: Kolosi T. – Szelényi I. – Tóth I. Gy. (szerk.): Társadalmi Riport 2020. Budapest: TÁRKI, 115–145. p.

Heil P. (2024): Az EU költségvetése magyar szemmel. Előadás az Európa Klub 2024. jan. 8-i rendezvényén.

HVG (2017): „A Kádár-rendszer győzött” – volt fideszes vall első találkozásáról Habonnyal. Hvg.hu, 2017. ápr. 18., https://hvg.hu/itthon/20170418_koromi_attila_publi_kadar_rendszer_ habony_fidesz_gepezet.

Kelemen, R. D. (2020): The European Union’s authoritarian equilibrium. Journal of European Public Policy, Vol. 27, No. 3., 481–499. p., DOI: https://doi.org/10.1080/13501763.20 20.1712455.

KPMG (2017): Magyarországi európai uniós források felhasználásának és hatásainak elemzése a 2007–2013-as programozási időszak vonatkozásában – Makrogazdasági elemzések összefoglalása. Magyarország Kormánya, Pályázati Portál, 2017. márc. 2., https://www.palyazat.gov.hu/magyarorszagi_europai_unios_forrasok_elemzese.

KSH (2024): KSH STADAT 21.1.1.4. A bruttó hazai termék (GDP) értéke forintban, euróban, dollárban, vásárlóerő-paritáson. https://www.ksh.hu/stadat_files/gdp/hu/gdp0004.html.

Magyar Helsinki Bizottság (2024): Eltékozolt lehetőségek. Befagyasztott uniós források Magyarországnak. Magyar Helsinki Bizottság honlapja, 2024. jan. 18., https://eufundshungary.helsinki.hu/.

Magyarország Kormánya (2024): Magyarország nemzetközi versenyképességi stratégiája 2024–2030. Fehér könyv. Nemzetgazdasági Minisztérium, Magyarország Kormányának honlapja, 2024. ápr. 15.

Medve-Bálint G. – Martin J. P. – Nagy G. (2022): Célellentétes következmények? Az uniós források hasznosulása Magyarországon. In: Kolosi T. – Szelényi I. – Tóth I. Gy. (szerk.): Társadalmi Riport 2022. Budapest: TÁRKI, 33–51. p.

MNB (2024a): Miért alacsony a lakossági fogyasztás? Strukturális okok, ciklikus hatások. MNB Pareto Mélyelemzések, 2024. márc. 1. Magyar Nemzeti Bank online kiadványa, https://www.mnb.hu/letoltes/mnb-melyelemzes-miert-alacsony-a-hazai-lakossagi-fogyasztas.pdf.

MNB (2024b): Magyarország nemzetközi versenyképességi stratégiája 2024–2030 – A Magyar Nemzeti Bank szakmai észrevételei. MNB Pareto Mélyelemzések, 2024. máj. 14., Magyar Nemzeti Bank online kiadványa, https://www.mnb.hu/letoltes/mnb100-magyarorszagversenykepessegi-strategiaja-2024-2030.pdf.

MNB (2024c): MNB Fizetési mérleg jelentés 2024. április. Magyar Nemzeti Bank online kiadványa, https://www.mnb.hu/letoltes/fizetesi-merleg-jelentes-2024-aprilis.pdf.

MNB (2024d): A fizetésimérleg-statisztika és a hozzá kapcsolódó külfölddel szembeni befektetési pozíció állományi statisztika éves idősorai. Magyar Nemzeti Bank, weboldala, MNB Statisztika, https://statisztika.mnb.hu/publikacios-temak/fizetesi-merleg-es-kapcsolodostatisztikak/fizetesi-merleg_-kulfolddel-szembeni-allomanyok/eves-idosoros-adatok_.

Nyitrai T. (2024): A versenyképességi reformok elmaradásával a hazai technológiai cégek teljesítménye is gyengülő tendenciát mutat. 2024. márc. 5., Magyar Nemzeti Bank online kiadványa, https://www.mnb.hu/letoltes/nyitrai-tamas-a-versenykepessegi-reformokelmaradasaval-a-hazai-technologiai-cegek-teljesitmenye-is-gyengulo-tendenciat-mutat.pdf.

Oblath G. (2014): Gazdasági átalakulás, nekilendülés és elakadás. Magyarország makrogazdasági konvergenciája az Európai Unió fejlett térségéhez az 1990-es évek elejétől 2013-ig. In: Kolosi T. – Tóth I. Gy. (szerk.): Társadalmi Riport 2014. Budapest: TÁRKI, 21–50. p.

OECD (2024): OECD Economic surveys: Hungary 2024. Paris: OECD Publishing, DOI: https://doi.org/10.1787/795451e5-en.

Orbán V. (2014): A munkaalapú állam korszaka következik (beszéd, Tusványos 2014). Mandiner.hu, 2014. júl. 28., https://mandiner.hu/velemeny/2014/07/orban-viktor-a-munkaalapuallam-korszaka-kovetkezik-beszed-tusvanyos-2014.

Surányi Gy. (2024): Magyarország útja a lejtőn. Portfolio.hu, 2024. jan. 5., https://www.portfolio.hu/gazdasag/20240105/suranyi-gyorgy-magyarorszag-utja-a-lejton-660721.

TIM – Transparency International Magyarország (2021): Fekete könyv II. Korrupció Magyarországon, 2018–2022. Budapest: Civitas Intézet – Transparency International Magyarország, https://transparency.hu/ wp-content/uploads/2022/01/Fekete_Konyv_II_2022.pdf.

Tóth I. J. (2021): Az ingyen pénz ára a korrupció. G7, 2021. okt. 3., https://g7.hu/kozelet/20211003/az-ingyen-penz-ara-a-korrupcio/.

Weiler V. (2023): Csak robotként figyelem a futószalagot az aksigyárban. IV. rész. Telex, 2023. márc. 6., https://telex.hu/komplex/2023/03/06/akkumulatorgyar-12-ora-muszak-godsamsung-munkas-tarsadalmi-hatas-oktatas-vendegmunkas-szakszervezet-catl-fizetes.

Jegyzetek

1 Arra a tendenciára, hogy egy alacsonyabb fejlettségű ország miért növekedhet gyorsabban, mint egy magas fejlettségű, van egy általános növekedéselméleti magyarázat, az ún. utolérési hatás (Abramowitz 1986). Viszont annak a kérdésnek a megválaszolására, hogy Magyarország miért csúszott egyre hátrább a fejlettségi sorrendben, miért nem tartotta meg a fejlettségi pozícióját a régiós országok között, országspecifikus magyarázat is szükséges.

2 Terjedelmi korlátok miatt néhány ábra és táblázat a tanulmány Online mellékletébe került, erre a megfelelő helyeken külön is felhívjuk a figyelmet. Az Online melléklet a TÁRKI weboldalán, a következő linken érhető el: www.tarki.hu/tarsadalmi-riport.

3 Számos ilyen modellvizsgálat készült. Ezek közül az egyes integrációs lépések és egyezmények, illetve az EU-transzferek hatását elkülönítetten vizsgáló Felbermayr és szerzőtársai (2022) által készített modell eredményeit mutatjuk be (lásd Online melléklet M1. ábra.)

4 A külföldi irányítású vállalatok hozzáadott érték előállítási súlyára vonatkozó uniós rangsort a közép- és kelet-európai tagállamok vezetik, közéjük a régi tagállamok közül csak a speciális gazdasági funkcióknak helyet adó Írország (USA vállalatok európai alközpontja) és Luxemburg (pénzügyi szervezetek európai központja) ékelődik be.

5 Az elvándorlási folyamatról és annak eredményeiről nincs általánosan hivatkozott adatbázis. A KSH például állományi adatokat nem ad meg, csak el- és visszavándorlási adatokat közöl (KSH 2024). Bucsky Péter az elvándorlási célországok nemzeti statisztikái alapján állította össze az európai országokban élő magyar állampolgárok állományi adatait (Bucsky 2021), amely adatközlések nem egységesített módszertanúak. Végül Hárs Ágnes az EU-LFS egységesített online statisztikáját használva kutatta az EU-, illetve az EGT-országok valamelyikében élő, 15–64 éves magyar állampolgárokat (Hárs 2020), mi is erre támaszkodunk.

6 Ez egy keresztmetszeti indikátor, amely egy-egy évre vonatkozóan mutatja a tagállami egy főre jutó GDP-nek EU27 átlagos egy főre jutó GDP-jéhez viszonyított szintjét, a nemzeti GDP-ket uniós vásárlóerő-paritáson (PPS) összevetve az EU27 adatával. A GDP-re alapozott összehasonlítás esetleges torzításainak enyhítésére (lásd pl. a nem rezidens munkavállalók által előállított GDP-t) másodlagos tagállami fejlettségi mutatóként az egy főre jutó tényleges fogyasztás uniós vásárlóerő-paritáson átszámított (AIC/fő PPS) és az EU27-hez viszonyított értékét is használják. Mindkét mutató csak az évenkénti fejlettségi pozíciók összehasonlítására alkalmas, és további gyengeségük az, hogy az Eurostat adatrevíziókkal csak az utolsó három év adatait módosíthatja (lásd szlovák GDP/fő PPS-adatok).

7 A Magyar Nemzeti Bank mélyelemzése (MNB 2024a) sokoldalúan elemzi a magyar AIC-adatot, néhány tényező – a fogyasztást terhelő adók kiemelkedő mértéke, a nemzeti valuta súlyos leértékelődése és a költségvetés GDP-arányos jóléti kiadásainak szisztematikus csökkentése – hatását azonban nem vizsgálja.

8 A külföldiek közvetlen tőkebefektetését az 1990-es évek elején egyedi támogatáscsomagokkal és privatizációs ajánlatokkal, 1994 és 2004 között normatív, akár 100%-ot is elérő társaságiadó-kedvezményekkel, az EU-csatlakozás után és különösen 2010-től pedig ún. egyedi kormánydöntésű (EKD) befektetőtámogatási megállapodásokkal és általánosan alacsony társasági adókkal ösztönözték.

9 Összehasonlításként a magyarországi foglalkoztatottak között a felsőfokú végzettségűek aránya 2010-ben 25%, 2022-ben 32% volt.

10 Az igényes munkahelyekről lásd Doshi et al. (2023), illetve a hazai ellenpéldáról Weiler (2023).

11 A kapott mezőgazdasági és vidékfejlesztési támogatás évente 500–800 milliárd Ft-tal, míg az állami beruházási kiadásokat kiváltó uniós fejlesztési hozzájárulás a GDP 2-3%-ával tehermentesítette a magyar költségvetést.

12 Az arányaiban közel hasonló mértékű uniós támogatáshoz jutott lengyel mezőgazdaság ennél sokkal jobb eredményeket ért el (Gyévai 2024).

13 Az Unió derékhadán az Európai Tanácsban az integráció motorját képező tagállamok, az Európai Parlament többségét alkotó pártszövetségek, továbbá az Európai Bizottság és az Európai Unió Bírósága együttesét értjük.

14 Az Európai Bizottság 2024 augusztusában elérhetővé vált pénzforgalmi szemléletű Magyarországra vonatkozó 2023-as nettó támogatási adata (5,1 milliárd euró) és a 2024. áprilisi MNB Fizetési mérleg jelentés (MNB 2024c) eredményszemléletű nettó EU-transzfer felhasználás (2,4 milliárd euró) adata között már óriási eltérés mutatkozik. A különbség a kohéziós támogatások körében keletkezett, és abból adódik, hogy jelentős összegben érkeztek az előző ciklust lezáró kifizetések és az új ciklus előlegei, de még alig voltak elfogadott lehívások az új ciklus projekt elszámolásaira.

15 Oblath Gábor a visegrádi országok 1990-es évek elejétől 2013-ig tartó gazdasági fejlődését összehasonlítva arra jutott, hogy Magyarország lassúbb fejlődése két okra vezethető vissza, a 2010-es évek első felében kialakult fenntarthatatlan növekedést korrigáló stabilizációs intézkedésekre, illetve a gazdasági kormányzás minőségének romlására (Oblath 2014).

16 2024. június közepén közölte az Európai Bizottság, hogy a Covid-járvány utáni türelmi időszak lejártával javasolja a túlzottdeficit-eljárások megindítását hét tagállammal, köztük Magyarországgal szemben is, a költségvetési hiány és az államadósság-ráta csökkentése érdekében.

17 Máig nincs például közzétett, érdemi magyarázat az MNB nyereségének alapítványokba való kimenekítésére, a stadionépítési beruházások előre sorolására, a letelepedési kötvény program végrehajtására, a Covid alatti 300 milliárd Ft-os lélegeztető gép beszerzésre, az extra orosz gáz beszerzésre, a nagyon kedvezményes kamatú Növekedési Kötvényprogramnak (NKP) az MNB kamatemelési ciklusának beindítása után még féléves folytatására, néhány kormányközeli vállalkozó magántőkealapjainak 500 milliárdos MFB-finanszírozására és a 600 milliárd Ft-os kormányzati ingatlan vásárlásra.

18 Magyarországon 2010 óta nem változott a kormányfő, 2013 óta változatlan a költségvetésért felelős miniszter személye, és 2014 óta – a befektetésösztönzés révén – a gyakorlati iparpolitikát végző külgazdasági miniszter személye. Ezzel szemben azóta például Romániában 15, Bulgáriában 9, Szlovákiában 6, Lengyelországban négy különböző kormányfő volt, és számos változás következett be a költségvetésért és a fejlesztési politikáért felelős kormányzati vezetők személyében.

19 Mire költötte a költségvetés a lefaragott jóléti költségeket? Először is az Európai Unióban legmagasabb arányú vállalati támogatásokra (beruházási támogatásokat adva az ipari befektetéseket hozóknak, illetve működési támogatásokat adva a lakossági közműárak alacsony szinten történő befagyasztása érdekében). Ezenkívül közmunkások alkalmazásának támogatására, népesedés- és családpolitikai transzferekre, sportcélú, a nemzeti identitáspolitikai és az egyházaknak jutó kiadások növelésére, végül a 2020-as években ismét államadósság utáni kamatszolgálatra.

20 Ezt a gazdaságpolitikai fordulatot nemzetközi perspektívába helyezte és rendszerideológiai szintre emelte a miniszterelnök 2014-es elhíresült beszéde, amely új magyar jövőképként a „versenyképtelen nyugati jóléti állam” helyett a „munkaalapú állam” kiépítését hirdette meg (Orbán 2014).

21 Ezt a leszakadást a választói támogatói háttér kibővítése érdekében vállalják a rendszer döntéshozói. A tömeges munkahelyteremtésnek és az anyagi depriváció mérséklődésének is köszönhetően a kormányzat 2-3 milliós nagyon stabil választói, támogatói hátteret alakított ki az Orbán-rendszerbe bekötött vállalkozók, a munkahelyükért aggódó alkalmazottak, a családot alapító fiatalok, a nyugdíjukat féltők és a tradicionális vallásos és nemzeti érzelmű rétegek körében, sikeresen lecserélve ezzel a 2010-es támogatói közül az időközben elvesztett nagyvárosi proteszt szavazóit is.

22 Korábban az energetikát, a távközlést és a pénzügyi közvetítést jelölte ki a kormányzat a belföldi tulajdonú vállalkozások térnyerésére, ma a nagyméretű kiskereskedelmi vállalatokat és az építőanyag-gyártást.

23 A kép teljessé tétele érdekében megemlítendő, hogy miközben a nepotizmus és a „nagy” korrupció kockázata növekvő, a „kis” korrupciót a hatóságok több területen is (számlaadás, orvosi hálapénz) eredményesen visszaszorították.

24 Daniel Kelemen authoritarian equilibrium koncepciója szerint (Kelemen 2020) az EU Magyarország autokratizálódásával szembeni tehetetlensége, sőt az autokrata rendszert megerősítő uniós támogatások folyósítása és a helyzetükkel elégedetlen polgárok elvándorlása az autokrata tagállamnak kedvező egyensúlyi helyzetet teremtett. Azonban ez a helyzetleírás csak a 2010-es évek első felére érvényes, mert ezután eszkalálódott és konszolidálhatatlanná vált az EU és a Magyarország közti konfliktussorozat.

2. Társadalmi konvergencia a kelet-közép-európai országok és referenciaországaik között
Tóth István György – Csathó Ábel

1. Bevezetés1

Az EU létrehozásától kezdve alapcél volt a tagállamok közötti gazdasági és társadalmi integráció erősítése, ami a posztszovjet világ kevésbé fejlett kelet-közép-európai országainak csatlakozásával még hangsúlyosabbá vált. Az újonnan csatlakozott országok elitjeit és választóit a rendszerváltás és az Unió keleti bővítése során is a nyugati országokhoz való gazdasági és társadalmi közeledés motiválta.

De volt-e, és ha igen, milyen mértékben társadalmi konvergencia a kelet-közép-európai országok és néhány régebbi EU-tagállam között a poszt-jaltai berendezkedés felbomlása, illetve az Európai Unióhoz való csatlakozás óta? Fejezetünkben erre a kérdésre keressük a választ és a három balti államot (Észtország, Lettország és Litvánia), a négy visegrádi országot (Csehország, Magyarország, Lengyelország, Szlovákia), valamint Horvátországot, Szlovéniát, Romániát és Bulgáriát (továbbiakban: EU11-országok2) vizsgáljuk e szempontból. Magyarországra természetesen kiemelt figyelmet fordítunk.

A legtöbb konvergenciaelemzés gazdasági mutatók nagyobb országcsoportokon (pl. EU15, EU27, eurózóna stb.) belüli heterogenitásának csökkenését (szigma-konvergencia), esetleg a szegényebb országok felzárkózásának mértékét (béta-konvergencia), vagy a teljes vizsgált népesség-univerzumon belüli esetpárok közötti különbségek csökkenését („klub-konvergencia”) vizsgálja. Ezzel szemben mi azt állítjuk, hogy az EU11-országok alrégióinak fejlődését érdemesebb a vizsgált országaink számára relevánsabb alrégiók tagjaival (a baltiakat a skandináv államokkal, Kelet-Közép-Európát Nyugat-Közép-Európával, Romániát és Bulgáriát Olaszországgal és Spanyolországgal) összevetni. Elemzésünk, melynek időtávja az 1990-es évek elejétől a legutolsó még rendelkezésre álló adat évéig terjed, abban is eltér a legtöbb ebben a témában született vizsgálattól, hogy a gazdasági és intézményi fejlettség helyett elsősorban a társadalmi konvergenciára fókuszál.

2. A társadalmi konvergencia, vonatkoztatási csoportok, alternatív narratívák lehetősége

Konvergenciáról szólva összpontosíthatunk gazdasági (eszközök), intézményi (módok) és társadalmi (célok) konvergenciára (Székely–Kuenzel 2021; Eurofound 2021). Miközben ez utóbbi az európai projekt sikerének előfeltétele, méréséhez – a gazdasági (és intézményi) konvergenciával ellentétben – nem áll rendelkezésre általánosan elfogadott mérőszám.

A témához kacsolódó eddigi legátfogóbb beszámolóban az Eurofound három foglalkoztatással (foglalkoztatási és munkanélküliségi ráta, nemek közötti foglalkoztatási különbség), két oktatással (a foglalkoztatásban, oktatásban vagy képzésben nem részesülő fiatalok aránya és a korai iskolaelhagyók aránya), valamint egy szegénységgel és egy egészségüggyel kapcsolatos mutató (a szegénység és a társadalmi kirekesztés veszélye, illetve a kielégítetlen egészségügyi szükségletek) alakulását vizsgálja (Eurofound 2021). A mi indikátorkészletünk ennél részben szélesebb (az életminőség és életszínvonal több területét és hosszabb időszakot fed le), részben szűkebb (relatíve kisebb súlyt helyez a foglalkoztatási változókra) (1. táblázat).

1. táblázat. A megfigyelt társadalmi konvergencia mutatók listája

Téma

Terület

Mutató

Népesedési folyamatok

A népesség mérete

Lakosságszám

Demográfiai viselkedés

Teljes termékenységi ráta,
Szülések átlagos életkora

Egészség

Születéskor várható élettartam,
Csecsemőhalandóság

Gazdasági jólét

Munkaerőpiac

A népesség aktivitási rátája

Jövedelmek

Mediánjövedelmek,
Tényleges egyéni fogyasztás,
Súlyos anyagi nélkülözés

Készségek és ismeretek

Készségek és ismeretek

Az alacsony végzettségűek aránya a népességen belül,
A diplomások aránya a népességen belül

Az EU11-országok intézményi alkalmazkodási folyamatai (a rendszerváltás utáni átmenet parancsgazdaságból a piacgazdaságba és a diktatúrából a liberális demokráciába, illetve az EU-csatlakozás) hasonlóak voltak. A közép-európai országok és a három balti állam 2004-ben, Bulgária és Románia 2007-ben, Horvátország pedig 2013-ban lett az Európai Unió tagja, időközben Észtország, Horvátország, Lettország, Litvánia, Szlovákia és Szlovénia az euróövezethez is csatlakozott, nagy lépést téve ezzel gazdaságaik uniós gazdasági térbe való teljesebb integrációja felé.

Az intézményi struktúrákban levő nagyfokú hasonlóságok mellett a választott gazdaság- és szociálpolitikák és az EU11-országok kiinduló intézményi berendezkedése különbözik (Myant–Drahokoupil 2011; Bohle–Greskovits 2012; Cerami–Vanhuysse eds. 2009), és referenciapontjaik egymástól is nagyon eltérőek lehetnek. Egy magyar, egy észt vagy egy bolgár állampolgár számára nem feltétlenül az absztrakt uniós átlag számít a fejlődés megítélésében, hanem inkább fejlettebb regionális társaikat tekintik viszonyítási pontnak: a magyarok például Ausztriához vagy Németországhoz, az észtek Finnországhoz vagy Svédországhoz, a románok Olaszországhoz vagy Spanyolországhoz hasonlítják teljesítményeiket. A különböző referenciákat mutathatják például az eltérő migrációs és gazdasági kapcsolatok, melyek szerint az EU11-országok három csoportját különíthetjük el:

•Észtország, Lettország és Litvánia számára a skandináv országok kiemelt pozíciót foglalnak el. Norvégia mindhárom ország esetében a három legfőbb célország között szerepel, Észtországból pedig mindemellett Finnországba vándorol a kivándorlók több mint 40%-a (OECD 2021). A balti országok és a skandináv országok közötti gazdasági kapcsolatok is jelentősek és egyre intenzívebbek (Burinskas et al. 2021). Mivel Norvégia nem EU-tag, Finnországot és Svédországot fogjuk viszonyítási alapként használni a három balti ország esetében, és a továbbiakban az EU11 „északi” országaiként hivatkozunk rájuk3.

•Az EU11-országok „közép-európai” csoportja – Csehország, Horvátország, Magyarország, Lengyelország, Szlovákia, Szlovénia – esetében mind a migrációs, mind a kereskedelmi adatok erősen indokolják Németország és Ausztria kiválasztását referenciaként (nem beszélve a történelmi gyökerekről, különösen az egykori Osztrák–Magyar Monarchia részét képező országok esetében). Németország az összes fent említett ország az elsődleges migrációs és kereskedelmi célpontja, míg Ausztria minden esetben a második vagy harmadik helyen áll (OECD 2021).

•Románia és Bulgária esetében, a kulturális gyökerek és a migrációs irányok alapján vonatkozási csoportként Olaszországot és Spanyolországot kezeljük, és egységesen az EU11 „déli” országainak nevezzük őket (1. ábra).

1. ábra. Az EU11-országok alrégiói és a hozzájuk kapcsolódó referenciaországok

Forrás: Saját készítésű ábra az Excel Bing szolgáltatásával.

Összehasonlításaink java részt tartalmazzák az uniós csatlakozástól kezdve a teljes időszakot, illetve sok esetben az azt megelőző évtizedeket is. Adataink így alkalmasak annak vizsgálatára is, hogy az EU-csatlakozás hozzájárult-e a trendek változásához. Fontos megjegyezni, azonban, hogy nem gondolhatjuk, hogy ha bizonyos változások a tagság kezdetével jelzett időintervallumban következtek be, akkor a tagság maga okozta volna ezeket a társadalmi folyamatokat. Ráadásul magának az adott időszakban bekövetkező konvergenciának/divergenciának is lehetnek alternatív magyarázatai. A nyugat-európai országoknak a 20. század második felében bekövetkezett konvergencia folyamataira adott magyarázatkísérletek mozgatórugóként azonosították (Tomka 2020):

•a II. világháború utáni európai nemzetközi intézményesülést;

•az ugyanebben az időszakban tapasztalható gazdasági fellendülést;

•magának az iparosodásnak és a foglalkozási szerkezet homogenizálódásának tendenciáit;

•a foglalkozásszerkezetben és a társadalmi egyenlőtlenségekben tapasztalt konfliktusok révén (is) kiprovokált jóléti állami intézmények kialakulását, és

•a különösen a II. világháború utáni amerikanizálódási tendenciákat.

Az EU11-országok ezekből a tendenciákból a 20. század végéig rendre kimaradtak, a Szovjetunió szétesésével viszont minden területen igyekezhettek felvenni a tempót. A rendszerváltások és az uniós csatlakozás ennek a folyamatnak fontos intézményi állomásai voltak, de ugyanebben a periódusban a többi felzárkózási erő is egyszerre hatott, amit tekintetbe kell vennünk.

3. Az EU11-országok társadalmi konvergenciája a magországok vonatkoztatási csoportjaihoz

3.1. Demográfia és egészség

Az északi csoport országainak népességi mutatói erősen divergálnak 1990 (az összehasonlítás referenciaéve) óta (2. ábra). Lettország, Litvánia és Észtország népessége a rendszerváltást követő évtizedekben jelentősen csökkent. A csökkenés az 1990-es és 2000-es években mindegyik balti országra jellemző volt. A népességcsökkenés ugyan Észtországban 2012-ben, Litvániában 2018-ban, mostanra pedig Lettországban is megállt, Észtország népessége így is csupán az 1990-es érték 87%-át teszi ki, Litvánia és Lettország népessége pedig mindössze a 77, illetve 71%-a az akkori értéknek. Ezzel szemben a finn és a svéd népesség nagymértékben nőtt (az 1990-es érték 112%-ára, 123%-ára, illetve 130%-ára). A balti országok jelentős népességcsökkenésének okai között szerepel az országközi migráció, de bizonyos esetekben a természetes fogyás, illetve a Szovjetunió szétesése utáni időszakban az Oroszországba irányuló kivándorlás is szerepet játszhatott4.

A közép-európai csoport demográfiai képe vegyesebb. Horvátország, elsősorban a délszláv háború közvetlen és közvetett hatásainak köszönhetően nagymértékű népességcsökkenést szenvedett el, és az 1990-es lakosságszám 81%-ára esett vissza. Magyarország bizonyos értelemben különleges, hiszen 1981 óta fogy a népessége, így a rendszerváltás utáni csökkenés csak hozzáadódott egy korábbi trendhez. A közép-európai csoport többi országainak népességváltozása stagnálást vagy enyhe növekedést mutat5. A referenciaországokat tekintve Németország népesedési mintázata Csehországhoz, Lengyelországhoz, Szlovákiához és Szlovéniához hasonlóan enyhe, 6%-os növekedést mutat, míg Ausztria jelentős, 19%-os növekedést produkált.

Az északi országokhoz hasonlóan nagy különbségeket látunk a déli csoportban is a vizsgált és a referenciaországok között. Bulgária népessége már csak a 77%-át teszi ki az 1990-es szintnek, Románia pedig 84%-án áll. Ezzel szemben Spanyolország népessége 123%-ra nőtt. Olaszországban a népességszám emelkedése azonban, elsősorban a nagymértékű termékenységcsökkenés és a gyors elöregedés eredményeként mérsékeltebb, mindössze 4 százalékpont volt.

A demográfiai trendek fontos összetevője a teljes termékenységi arányszám (TTA) alakulása (lásd Online melléklet6 M1. ábra), amely az elmúlt évtizedekben minden európai országban jelentősen lecsökkent a természetes népességszaporodáshoz szükséges szint (2,1) alá. Az általános trendet tehát lefelé tartó konvergenciaként írhatjuk le.

Az északi országok esetében a rendszerváltás előtti évtizedben még egyértelműen a balti államokban volt magasabb a termékenység. Míg a skandináv országokban az 1970–1980-as évektől a 2000-es évekig enyhe emelkedés volt tapasztalható, addig a balti államokban a rendszerváltás éveiben a termékenység bezuhant, így az országcsoportok helyet cseréltek egymással. A 2010-es évek óta azonban nagyfokú a konvergencia, egységesnek mondható csökkenés mutatkozik mindegyik északi országban.

A közép-európai országcsoportban a hasonulás nagymértékű volt a 2000-es évekig, amikorra a TTA értéke mindegyik országban 1,27 és 1,47 közötti értékre csökkent. Ez után, a 2010-es évtizedben Horvátország kivételével mindenütt a teljes termékenységi arányszám enyhén emelkedő trendjét tapasztalhattuk, mely trend az utóbbi években ismét megfordulni látszik7.

A déli országcsoport esetében a rendszerváltás előtti évtizedekben minden országban nagymértékben csökkent a TTA értéke, ami az 1990-es és 2000-es évekre nagyfokú konvergenciát eredményezett. A 2010-es évektől azonban Romániában és Bulgáriában ismét emelkedni kezdett a TTA, míg a Spanyolországban és Olaszországban csökkent, így jelenleg divergens folyamatoknak lehetünk tanúi.

2. ábra. A teljes népességszám változása az EU11-országok három csoportjában és a hozzájuk tartozó referenciaországokban, 1950–2023 (1990=100)

Forrás: Saját számítás az UN (2024) alapján. Ciprusra: Eurostat [demo_pjan].

Megjegyzés: A népességszám-adatok mindig az adott év január 1-jére vonatkoznak.

A társadalmi konvergencia mutatói közül a nők átlagos gyermekvállalási kora, bár nyilvánvaló szerepe van a teljes termékenységi arányszám alakulásában, jellemzően nehezen ruházható fel általánosan elfogadott normatív tartalommal. Változását befolyásolja a népesség demográfiai mintázatainak átalakulása és – a munkaerőpiaci rugalmassággal, a gyermekgondozási lehetőségek elérhetőségével stb. kapcsolatban – a szociálpolitika is. Mindenesetre ennek a változónak az alakulása a hosszabb távú társadalmi átalakulás mutatója, akár okként, akár következményként tekintünk rá.

Az átlagos gyermekvállalási kor idősorának alakulását figyelve8 egy sajátos U alakú mintázatot láthatunk, amelynek legalacsonyabb pontja az egyes országcsoportokban különböző időszakokra esik (3. ábra). A magasabb életkor felé mutató trend a referenciaországokban mindenhol az 1970-es években kezdődött (kivéve Spanyolországot, ahol egy évtizeddel később láthatjuk a fordulatot), az EU11 közép-európai csoportjában az 1980-as években, a Baltikumban, Romániában és Bulgáriában pedig az 1990-es években. Az északi csoportban ezt a divergenciát jelentős mértékű konvergencia követte, míg a többi országcsoport esetében, habár a tendenciák iránya többé-kevésbé évtizedek óta hasonló, nem kerültek egymáshoz jelentősen közelebb az EU11 és a hozzájuk kapcsolódó nyugat-európai referenciaországok. Minden alcsoportban csoporton belül az EU11-országokban alacsonyabb a szülési életkor, ahogyan az az 1980-as évek óta folyamatosan így van9.

Az EU11-országok várható élettartamainak vizsgálata során (4. ábra) egyes időszakokban különféle okok által kiváltott halálozási sokkok mély nyomaira bukkanhatunk. A Baltikumban az 1980-as évek végén már elkezdett csökkenni a várható élettartam, de 1991 és 1996 között ez a folyamat felgyorsult, ami főként a rendszerszintű változásokhoz kapcsolódott10, míg másutt (Horvátországban) a várható élettartam hirtelen esése az 1991-ben kitört délszláv háborúhoz köthető.

A társadalmi konvergencia tendenciái közül mindenesetre az egyik legdrámaibb, hogy az EU11-országok és a hozzájuk tartozó a nyugati referenciaországok közötti várható élettartam-különbség 1990 óta, egy-két kivétellel, nem csökkent érdemben.

3. ábra. A gyermekvállalás átlagos életkora (évtizedekre átlagolva) az EU11-országok három csoportjában és a hozzájuk tartozó referenciaországokban, 1950–2023(átlag életév)

Forrás: Saját számítások az UN (2024) alapján.

4. ábra. A születéskor várható élettartam az EU11-országok három csoportjában és a hozzájuk tartozó referenciaországokban, 1985–2023 (életév)

Forrás: Saját számítások az UN (2024) alapján.

Északon Észtország ugyan egyértelmű felzárkózást mutatott az 1990-es évek elejének halálozási válsága után, ám a Covid-válság Lettországgal és Litvániával együtt jól láthatóan sokkal súlyosabban érintette, mint Svédországot és Finnországot, így a 2020–2021-es visszaesés az 1995–2019 közötti időszak pozitív eredményeit visszavetette.

A közép-európai régió tagjai közül a várható élettartam tekintetében csupán Szlovéniában volt megfigyelhető felzárkózási folyamat, ugyanakkor a déli régióban Bulgária esetében még nőtt is a különbség a déli referenciaországokhoz képest. Elmondható továbbá, hogy a Covid-válság mindkét régióban sokkal súlyosabban érintette az EU11-országokat, mint a hozzájuk tartozó nyugati referenciájukat.

Az 1990-es és a 2023-as adatokat összehasonlítva, erős konvergencia figyelhető meg viszont a csecsemőhalandósági rátákban (lásd Online melléklet M2. ábra). 2023-ban az összehasonlításunkban szereplő valamennyi országban a csecsemőhalandósági ráta 5 alatt volt (1000 élve születésre vetítve). A legnagyobb csökkenés az EU11 déli országaiban figyelhető meg. Romániában 1990-ben az 1000 élve születésre jutó csecsemőhalandósági ráta meghaladta a 29-et, Bulgáriában pedig a 14-es értéket, 2023-ra azonban mindkét országban 5 ezrelék körüli szintre csökkent.

3.2. Gazdasági aktivitás és jövedelmek

Az aktivitási ráta, vagyis a foglalkoztatottak és a munkanélküliek összesített aránya a gazdaságilag aktív korú népességen belül, a társadalmi-gazdasági rendszer nagyon fontos jellemzője: azt mutatja, hogy a népesség milyen mértékben képes saját jövedelmét munkájával megteremteni, illetve mennyire függ a nyugdíjpolitikától és a szociálpolitikától. Számos EU11-országban a rendszerváltást követően a foglalkoztatási egyensúlyt magas inaktivitás és alacsony aktivitás jellemezte, ami korlátozta a gazdasági növekedési potenciált. Mindez az elmúlt évtizedben megváltozott (5. ábra).

Európa északi részén a gazdasági aktivitás hagyományosan magasabb, mint Európa többi részén. Az 1990-es évek közepe óta azt látjuk, hogy Svédország, Finnország és a balti országok aktivitási rátái közeledtek egymáshoz. A skandináv országok között azonban belső divergálás is tapasztalható. Összességében a 2010-es évek második felére a balti országok felzárkóztak: különösen a litván aktivitási ráta növekedése látványos, amely a 2006-os 67,6%-ról 2008-ra 78% fölé emelkedett. 2020-at követően azonban ismét enyhe divergencia figyelhető meg, elsősorban Lettországnak köszönhetően, ahol az aktivitási ráta nagyot zuhant 2021-ben, amit nem követett gyors visszapattanás.

5. ábra. A 15–64 éves népesség aktivitási rátája az EU11-országok három csoportjában és a hozzájuk tartozó referenciaországokban, 1995–2023 (%)

Forrás: Saját számítások az Eurostat [lfsa_argan] adatai alapján.

6. ábra. A háztartások egy fogyasztási egységre jutó (vásárlóerő-paritáson számolt) mediánjövedelmei az EU11-országok három csoportjában és a hozzájuk tartozó referenciaországokban, a referenciaországok átlagának százalékában, 1995–2023 (%)

Forrás: Saját számítások az Eurostat [tepsr_wc310] adatai alapján.

A közép-európai régióban Magyarországon, Csehországban és Lengyelországban is gyors ütemben nőtt az aktivitás. A magyarországi arány 1996 és 2019 között 18 százalékponttal (57,8%-ról 76,2%-ra) emelkedett. Kevésbé látványosan, de Szlovéniában és Szlovákiában is javult az aktivitási ráta az időszak alatt. Az egyetlen ország, amely stagnálást mutatott, Horvátország volt, habár 2013 után itt is elindult a növekedés. Eközben a referenciaországokban, Ausztriában és Németországban is történt növekedés, jellemzően azonban az EU11 közép-európai országaihoz képest lassabb ütemben, így Horvátországot kivéve nagymértékű felzárkózás történt.

A déli csoportban összességében emelkedő trendeket tapasztalhatunk mind a vizsgált, mind pedig a referenciaországok esetében. Ezek sebessége azonban jelentősen eltér. Romániában egy nagymértékű visszaesés után, 2005-től egészen a Covid-válságig folyamatos, de lassú növekedés volt tapasztalható, 15 év alatt 7 százalékpontot emelkedett az aktivitási ráta. Ezzel szemben ugyanezen idő alatt Bulgáriában a növekedés jóval gyorsabb volt, a Covid-válságig 11 százalékpontos. Hasonlóan, a két déli referenciaország is eltérő utat járt be. Spanyolországban, az 1990-es évek óta folyamatosan és nagymértékben nőtt az aktivitási ráta egészen 2012-ig, azóta viszont 74% körül stagnál. Ezzel szemben Olaszországban a növekedés alacsonyabb szintről indult, és bár többé-kevésbé mindmáig folyamatos, a sebessége meglehetősen lassú. Összességében a két lassabb növekedést mutató ország, Románia és Olaszország között, valamint a két gyorsabb növekedést felmutató ország, Spanyolország és Bulgária között történt közeledés a gazdasági aktivitás szintjében.

Az aktivitási ráta mellett a másik fontos társadalmi konvergencia mutató a jövedelmi helyzet. A háztartások egy fogyasztási egységre jutó, vásárlóerő-paritáson számolt mediánjövedelmeinek (6. ábra) felzárkózása az időszak egészét illetően a három balti országban, valamint Romániában és Bulgáriában tempósabb volt, mint a közép-európai országokban11. A balti országokban a mediánjövedelem a svéd–finn háztartások átlagának 27–33%-áról 65–70%-ra, Romániában és Bulgáriában a spanyol–olasz átlag 20–24%-áról 57–58%-ra emelkedett a 2000-es évek közepétől 2023-ig.

A közép-európai EU11-országokban a felzárkózás dinamikája az északi és déli régióra jellemzőnél lassúbb volt. Az induláskor is magasabb jövedelmű szlovén háztartások az osztrák és német mediánjövedelem átlagának 70–77%-a között mozogtak, a csehek mediánja pedig ugyanennek az átlagnak a feléről kicsivel 60%-a fölé emelkedett.

A magyar és a szlovák háztartások mediánjövedelme e két ország átlagának mintegy 40%-a körül volt 2023-ban, noha a magyar adat 34%-ról, a szlovák adat viszont 24%-ról indult 2005-ben. A közép-európai országcsoportban ebben az időszakban a lengyel mediánjövedelem növekedett a legdinamikusabban: az osztrák–német átlag 29%-áról annak 63%-ára.

A tényleges egyéni fogyasztás alapján készített összehasonlítások (Online melléklet M3. ábra) szerint a balti országok fogyasztási adatait a 2008-as gazdasági világválság jobban visszavetette, mint amire az adott országok mediánjövedelmeinek alakulásából is következtethettünk volna. A tényleges fogyasztás alapján az EU11 déli tagjainak felzárkózása viszont dinamikusabb, mint ahogy az a mediánjövedelmek alapján látszott. Valamivel kedvezőbb képet mutat az EU11 közép-európai országainak felzárkózása is. Noha e mutató alapján a 2008-as válság valamelyest mélyebben érintette ezt a csoportot, mint ahogy azt a mediánjövedelmek esetén láthattuk (vö. 6. ábra), az azt követő felzárkózás egyértelműen dinamikusabb képet mutat, legalábbis 2020-ig.

A jövedelmek eloszlása és depriváció. Az EU11-országok a rendszerváltás előtti időszakban a legalacsonyabb egyenlőtlenségi mutatókkal rendelkeztek Európában, ez a homogenitás azonban az 1990-es évek első felében felbomlott. A „vasfüggöny” mögött – létező, egyenlőtlenségei mértékét tekintve nem nagyon változó, egymással való összevetésben látszólag egységes országcsoport az EU-csatlakozás időpontjáig meglehetősen heterogénné vált. A rendszerváltást követően a három balti állam, Bulgária, Románia és Magyarország esetében néhány év alatt viszonylag nagymértékben (több mint 10 Gini-ponttal) nőtt az egyenlőtlenség, míg a többi közép-európai országban, Csehországban, Szlovákiában, Lengyelországban és Szlovéniában ez sokkal kisebb mértékű volt (Medgyesi–Tóth 2021, 2022).

A jövedelmek (különösen a reáljövedelmek) változása hatással van arra is, hogy miképpen alakul a súlyos anyagi depriváció12 dinamikája. Ennek a mutatónak az értékei folyamatos konvergenciát mutatnak (nem függetlenül a jövedelmek és a fogyasztási adatok konvergenciájától) mindhárom régióban a világjárványt megelőző utolsó évtizedben (7. ábra).

A súlyos anyagi deprivációban élők rátája (2005 és 2007 között, attól függően, melyik országban, melyik évre van elérhető adat) Bulgáriában 58%-ot, Romániában 38%-ot tett ki, de a lett, litván és lengyel arányok is 25–30% között mozogtak, valamint Szlovákia és Magyarország esetében is 20% körül volt a mutató értéke. Csehországban és Szlovéniában azonban ez az arány 10% alatt maradt, mivel magasabb GDP-szinten álltak, mint a többi közép-európai ország, és jövedelemeloszlásuk is kevésbé volt egyenlőtlen. 2023-ban a legmagasabb deprivációs ráta továbbra is Bulgáriára és Romániára jellemző, 18%, illetve 20%, ami jelentős csökkenés a korábbi értékekhez képest. A súlyos anyagi deprivációs ráta ezeken az országokon kívül csak Magyarországon maradt 10% fölött13. Az anyagi depriváció szintjében a 2008-as gazdasági válság mindegyik EU11-ország esetében okozott némi megtorpanást, vagy visszafordulást, amit azonban 2013 után nagymértékű javulás követett, mely folyamat csak az elmúlt évekre lassult le. Mindeközben 2005 óta a referenciaországokban mind a három országcsoportot tekintve jóval alacsonyabb szinten stabilizálódott a deprivációs ráta, ezért az EU11-országok helyzetének javulása minden esetben egyben konvergenciának is tekinthető.

Oktatás és készségek. A népesség iskolázottsági szerkezetére vonatkozó összehasonlító adatok értelmezése különös óvatosságot igényel, mivel néha még a „legalacsonyabb” iskolai végzettség meghatározása és társadalmi jelentése is eltérő az egyes országokban és a különböző időpontokban. Összehasonlításunkban a nemzetközi ISCED-besorolás 0–2 szintjét vettük alacsonyan iskolázottnak, ami a magyar oktatási rendszerben a legfeljebb 8 általános iskolai végzettségnek felel meg. Emellett néhány ország adatai időben sem mindig összehasonlíthatóak14. Ráadásul összehasonlításra alkalmas adatok csak a 2000-es évek elejétől állnak rendelkezésre a vizsgált EU11-országokra és a referenciaországokra is. Mindazonáltal, a társadalmi konvergencia megítéléséhez nem lehet figyelmen kívül hagyni a különböző társadalmak iskolázottsági szintjei közötti különbségeket. Azt látjuk, hogy az EU11 északi, déli és közép-európai régióiban is általánosan csökkent a legalacsonyabb iskolai végzettséggel rendelkezők aránya, bár az országok közötti különbségek továbbra is nagyok (Online melléklet M4. ábra).

7. ábra. A súlyos anyagi deprivációban élők aránya a teljes népességben az EU11-országok három csoportjában és a hozzájuk tartozó referenciaországokban, 2006–2023 (%)

Forrás: Saját számítások 2014-ig: az Eurostat [tepsr_lm420], 2015-től: az Eurostat [ilc_mddd11] adatai alapján.

8. ábra. A felsőfokú végzettségűek aránya a 15–64 éves népességben az EU11-országok három csoportjában és a hozzájuk tartozó referenciaországokban, 1992–2023(%)

Forrás: Saját számítások az Eurostat [edat_lfse_03] adatai alapján.

Megjegyzés: Felsőfokú végzettségűek, akiknek a legmagasabb iskolai végzettsége az ISCED-besorolás szerint legalább ISCED 5–8. szintű.

Északon a három balti országban az alacsonyan iskolázott népesség aránya 1992 és 2023 között végig alacsonyabb volt, mint a két skandináv országban. Tulajdonképpen a skandináv országok konvergáltak a balti államokhoz, s Litvánia, ahol 2023-ban már csupán 12% az alacsonyan iskolázottak aránya, még mindig vezeti a sort. A három országcsoport közül a közép-európai régió országaiban a legvegyesebb a kép az alacsony iskolai végzettséggel rendelkezők arányát tekintve. Ha Ausztriához viszonyítunk, akkor Magyarországon – bár csökkenő mértékben, s az utolsó éveket leszámítva, de – mindig magasabb volt az alacsony iskolázottságúak aránya, míg a többi e csoportba tartozó EU11-országban (köztük 2015 óta Horvátországban is) ebben az értelemben jobb volt az iskolázottsági szerkezet. Németországhoz viszonyítva más a helyzet, mert ott 2019-től kezdve kifejezetten növekedni kezdett az alacsonyan képzettek aránya, s azóta lényegében minden közép-európai EU11-országban – még Magyarországon és Horvátországban is – kevesebben vannak az alacsonyan iskolázottak, mint Németországban15. Mindent egybevetve csökkentek a különbségek az országcsoporton belül, így némely országpárosítás (pl. Magyarország és Ausztria) esetében konvergenciáról beszélhetünk, más párosítások (pl. Csehország és Németország) esetében inkább divergenciáról, de a csehek javára.

Ezzel szemben a déli országcsoportban egyértelműbb a helyzet. Hasonlóan az északi országokhoz, látványos az EU11 déli országai és a hozzájuk tartozó nyugati referenciaországok közötti szakadék is. Míg Olaszországban és Spanyolországban az alacsony iskolai végzettségűek aránya – a hosszú ideig tartó csökkenés ellenére – még mindig nagyon magas, mintegy 38%, addig Romániában csupán 22%, Bulgáriában pedig 19%.

Miközben az alacsony iskolai végzettségűek magas arányának „visszahúzó” hatásai nagymértékben függhetnek a gazdaság jelenlegi ágazati összetételétől, addig a magasabb iskolai végzettségűek aránya a népességben nagyon fontos közvetítője a humán tőke szintjének és az adott ország növekedési potenciáljának, így ez a mutató a társadalmi konvergencia fontos jelzőszáma (8. ábra).

A felsőfokú végzettségűek aránya hagyományosan nagyon magas az északi régió referenciaországaiban, amihez az elmúlt időszakban csatlakoztak a balti országok is. Ebben az öt országban a 15–64 éves korosztályban a felsőfokú végzettségűek aránya magasabb, mint bárhol máshol Európában, Spanyolország kivételével. A közép-európai csoportban ennél valamelyest gyengébb az országok közötti konvergencia. Az osztrák adatok a 2013 és 2014 közötti ugrásnak köszönhetően nehezen értelmezhetők, Németországot tekintve azonban egyértelmű, hogy minden EU11-ország jelentősen közelebb van hozzá, mint a 1990-es évek végén16. Sőt, néhány EU11-országban már meghaladta a diplomások aránya a Németországra jellemző értéket. A déli országcsoport mutatja a legváltozatosabb képet ebből a szempontból. A két referenciaországban, hasonlóan az aktivitási ráta esetében látottakhoz, eltérő ütemben növekszik a diplomások aránya. Spanyolországban ez a tempó jelentősen gyorsabb, így a felsőfokú végzettséggel rendelkezők jelenlegi szintje is jelentősen magasabb, mint Olaszországban. Hasonlóan az aktivitási ráták esetében tapasztaltakhoz, Románia e téren is inkább Olaszországhoz idomul. Bulgária viszont nem éri el Spanyolország szintjét, mert növekedési üteme inkább Olaszországéhoz hasonló, mivel azonban jóval magasabb szintről indult a 2000-es évek elején, a két ország mutatói egymással párhuzamosan haladnak, s nem konvergálnak (8. ábra).

4. Összefoglalás és tanulságok

Tanulmányunk célja a 2004-ben és azután csatlakozott, korábban a szovjet blokkhoz tartozó EU11-országok és az általunk kiválasztott referenciaországok közötti társadalmi konvergencia elemzése volt, a szokásosnál szélesebb körű (gazdasági, demográfiai, egészségügyi és oktatási) mutatók felhasználásával. Megközelítésünk, miszerint az „újonnan” csatlakozott EU-tagországok fejlődését egyes referenciaországokhoz hasonlítottuk, termékenynek bizonyult, és véleményünk szerint új perspektívát hozott a társadalmi konvergencia elemzés területén.

Az ennek megfelelően kibővített mutatórendszerünk tapasztalatai szerint a gazdasághoz közvetlenül köthető mutatók esetén (pl. jövedelmek vagy súlyos anyagi depriváció) minden országcsoportban kimutatható bizonyos mértékű (egyes esetekben jelentősebb) konvergencia, a társadalmi és demográfiai indikátorok esetében viszont már vegyesebb a kép. Láthattuk például, hogy komoly eltérés mutatkozik az EU11-országok és a referenciaországok népességszám-változásának nagysága között. A balti államokban, Horvátországban, Romániában és Bulgáriában jelentős népességcsökkenés figyelhető meg, de más EU11-országokban is, például Magyarországon fokozatos fogyás tapasztalható. Csupán Csehország, Szlovákia és Szlovénia mutat említésre méltó népességnövekedést. Ugyanakkor több referenciaországban (Svédország, Finnország, Ausztria) népességnövekedést lehetett megfigyelni – egyes esetekben igen jelentőset. Ez a fejlődés számos politikai és demográfiai szempontra hatással lehet (Goerres–Vanhuysse 2021), a belföldi szociálpolitikai nyomástól kezdve, a gazdasági dinamikán vagy a piac méretén át, a nemzetközi szervezetekben való szavazati jogig. Van olyan mutató, aminek a tekintetében a kép meglehetősen negatív, ezek közé tartozik a várható élettartam, mely esetében a konvergencia jelei csak kevés országban mutatkoznak meg. Egyértelmű „rendszerváltás” a várható élettartamokat illetően csak Szlovéniában figyelhető meg, míg az élettartam gyors felzárkózásának jelei Észtországban láthatók. A többi EU11-ország esetében a várható élettartam – bár általában véve növekszik – nem közelíti meg a referenciaországokra jellemző értékeket. A Covid-válság ráadásul rávilágított arra is, hogy óriási különbség van az EU11-ek és a referenciaországok rezilienciájában.

Rátérve az egyes országcsoportok szerinti összegzésre, a három országcsoport közül az északi régióban tapasztalhattuk a legerősebb konvergenciát. Mind a gazdasághoz szorosabban kapcsolható mutatók (jövedelmek, anyagi depriváció, aktivitási ráta), mind az iskolázottság, illetve egyes demográfiai mutatók (gyermekvállalási életkor, termékenységi ráta) esetében látható a Finnországhoz és Svédországhoz tartó közeledés. A születéskor várható élettartam tekintetében ugyanakkor csak Észtország tudott részleges felzárkózást elérni, míg a népességszám-változás kifejezetten erős divergenciát mutat a balti államok és a referenciaországok között.

A dél-európai országok esetében Bulgária és Románia felzárkózást mutatott a jövedelmek és a depriváció területén, más területeken viszont (pl. a gazdasági aktivitás és a diplomával rendelkezők aránya) maguk a referenciaországok, Olaszország és Spanyolország is heterogének vagy széttartanak. Jellemző továbbá az átlagos gyermekvállalási korban mutatkozó eltérés, valamint itt is fontos hangsúlyozni a népességváltozásban tapasztalt különbséget: a két déli EU11-ország népessége (a gazdasági konvergencia körülményei között is) nagymértékben csökken, míg a referenciaországokban pozitív a népességváltozás mérlege.

A közép-európai országcsoportban a demográfiai mintázatok, mint a gyermekvállalási kor vagy a termékenységi mutató, és az iskolázottság tekintetében viszonylag nagymértékű konvergencia figyelhető meg, habár a gyermekvállalási kor esetében inkább csak a változások iránya közös, közeledés nemigen történt a referenciaországokhoz. Feltűnő azonban a konvergencia hiánya olyan kardinális mutatókban, mind a mediánjövedelem vagy a születéskor várható élettartam. Noha mindkét mutatót tekintve általános javulás tapasztalható az egyes országokban (az előbbinek köszönhetően jelentősen csökkent a súlyos deprivációban élők aránya is), az EU11-országok csak kismértékben kerültek közelebb a referenciaországokhoz e téren. Két ország jelent ez alól kivételt: Lengyelország, amely a jövedelmek terén nagyot lépett előre, és Szlovénia, ahol a születéskor várható élettartam mára elérte Németország és Ausztria szintjét.

Magyarországon a népesség relatív súlyának demográfiai okokból bekövetkező csökkenése a többi közép-európai EU11-országhoz viszonyítva számottevő: csak a horvát népességszám adatai rosszabbak. Míg Magyarországon 7%-kal csökkent, addig Németországban 6%-kal, Ausztriában pedig 19%-kal nőtt a populáció 1990-hez képest. A reziliencia másik fontos mutatóját, a gazdasági aktivitást illetően Magyarország nemcsak, hogy konvergált az Európai Unió magországaihoz, de foglalkoztatottsági rátája ma már az Unió országainak körében a legmagasabbak között van. Noha az aktivitási ráta 1997-ben még 57%-os értéken állt, és ezzel 14 százalékponttal elmaradt mind Ausztriától, mind Németországtól, 2023-ra 78%-ra emelkedett, ezáltal az előbbi aktivitási rátáját utolérte, utóbbiét pedig 2 százalékpontra megközelítette. A többi EU11-országhoz hasonlóan hazánkban is javulás történt az utóbbi évtizedben a deprivációs rátákat illetően, bár a súlyos deprivációs ráta az EU11-országok közül csak Romániában és Bulgáriában magasabb. A magyarok várható élettartama ugyan valamelyest javult, de ez a német és az osztrák szinthez képest nem jelent érdemi változást, így Magyarországon továbbra is – kis eltérésekkel – Romániával, Bulgáriával, Lettországgal és Litvániával együtt a legalacsonyabb a várható élettartam a vizsgált országok közül. Felzárkózás történt referenciaországainkhoz, elsősorban Németországhoz a felsőfokú végzettséggel rendelkezők arányát tekintve is, azonban a többi régióbeli EU11-országhoz képest hazánkban ez a folyamat lassabb ütemben zajlott le. Ez különösen szembetűnő a Lengyelországgal való összevetésben, amely 2004-ben az Unióhoz való csatlakozáskor még 1,5 százalékponttal Magyarország mögött állt, míg 2023-ra 7,5 százalékponttal előtte.

Irodalom

Bohle, D. – B. Greskovits (2012): Capitalist diversity on Europe’s periphery. Ithaca, NY: Cornell University Press.

Burinskas, A. – R. B. Holmen – M. Tvaronavičienė – A. Šimelytė – K. Razminienė (2021): FDI, technology and knowledge transfer from Nordic to Baltic countries. Insights into Regional Development, Vol. 3, No. 3., 31–55. p., DOI: https://doi.org/10.9770/ird.2021.3.3(2).

Cerami, A. – P. Vanhuysse (eds. 2009): Post-communist welfare pathways. Theorizing social policy transformations in Central and Eastern Europe. Basingstoke, UK: Palgrave Macmillan.

European Commission (2024): Ninth report on economic, social and territorial cohesion. Luxembourg: Publications Office of the European Union.

Eurofound – Mascherini, M.– J. Carstens – A. Maftei – S. Farrell (2021): Monitoring convergence in the European Union: Looking backwards to move forward Upward convergence through crises. Luxembourg: Publications Office of the European Union, DOI: https://data.europa.eu/doi/10.2806/78744.

Goerres, A. – P. Vanhuysse (eds. 2021): Global political demography: The politics of population change. Open access. Cham: Palgrave Macmillan.

Medgyesi, M. – I. Gy. Tóth (2021): Income, wealth, employment, and beyond: Central and Eastern Europe. In: Fischer, G. – R. Strauss (eds.): Europe’s income, wealth, consumption, and inequality. Oxford: Oxford University Press, Chapter 5.

Medgyesi, M. – I. Gy. Tóth (2022): Inequality and welfare. In: Mátyás, L. (ed.): Emerging European economies after the pandemic. Stuck in the middle income trap? Springer Nature, Chapter 12, 575–610. p.

Myant, M. – J. Drahokoupil (2011): Transition economies: Political economy in Russia, Eastern Europe, and Central Asia. Hoboken, NJ: Wiley–Blackwell.

OECD (2021): International Migration Outlook 2021. Paris: OECD Publishing, DOI: https://doi.org/10.1787/29f23e9d-en.

Scheiring, G. – L. King (2024): The political economy of the postsocialist mortality crisis. In: Primrose, D. – R. D. Loeppky – R. Chang (eds.): The Routledge handbook of the political economy of health and healthcare. Routledge, Chapter 29, 359–370. p.

Székely, I. P. – R. Kuenzel (2021): Cconvergence of the EU member states in Central-Eastern and South Eastern Europe (EU11): A framework for convergence inside a close regional cooperation. Studies in Economic Transition. In: Landesmann, M. – I. P. Székely (eds.): Does EU membership facilitate convergence? The experience of the EU’s Eastern enlargement, Vol. 1. Cham: Palgrave Macmillan, 27–90. p., DOI: 10.1007/978-3-030-57686-8_2.

Tomka B. (2020): Austerities and aspirations. A comparative history of growth, consumption and quality of life in East-Central Europe since 1945. Budapest–New York: CEU Press.

Tóth, I. Gy. – A. Gábos – B. Cantillon – B. Nolan (2024): Interactions between the social and employment objectives of the European Union. Background paper for the Belgian Presidency of the Council of the European Union (January – June 2024). TÁRKI TopAp-WP series, No. 2024/1., DOI: 10.61500/Topap.2024.1.

UN – United Nations Department of Economic and Social Affairs, Population Division (2024): World Population Prospects 2024. Online edition, https://population.un.org/wpp/.