Borítószöveg

Az V. században járunk, Attila hun király idejében. Az emberiség éppen soron következő apokalipszise felé száguld. A világ lángol, ömlik a vér, birodalmak születnek és lesznek az enyészeté. Szerte a világban – Rómától Konstantinápolyig, Hippótól Mediolanumig, Catalaunumtól Zentesig – hunok, nyugat- és keletrómaiak, vandálok, gótok, szkírek, alánok, szarmaták, gepidák, zsidók, görögök (stb.) rohangálnak (vagy éppen tántorognak az erjesztett kancatejtől, a mézsörtől, az itáliai és galliai boroktól vagy a táltospipától), hogy a régi káoszból az újba taszítsák az emberiséget.

Az események krónikása Zerkó, a berber törpe, aki élete alkonyán korianderes bárányt falatozva, mellé jóféle Ikarion bort hörpölve meséli el kalandos történeteit a száját tátó kocsmai népségnek egy ciprusi tavernában. Zerkó élete során volt rabszolga és isten, udvari bohóc és börtöntöltelék, cirkuszi látványosság és hímringyó; legfőképpen pedig szemtanúja Róma, Bizánc és a hunok küzdelmének.

Cserna-Szabó András legújabb kötete ókori pikareszkregény, kumisz szagú, groteszk road movie, történelmi tabló és annak paródiája; a folyton porig égő és hamvaiból mindig újraéledő világ egy kisember szemszögéből.

© 2022 Cserna-Szabó András

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Váradi Zsolt

ISBN 978-963-620-243-9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Turi Márton

Szerkesztette Darida Benedek

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I

Na ide figyeljetek, ciprióta faszikáim! Most már tényleg hagyjátok abba a nyüstölésemet. Elegem van! Szálljatok le rólam végleg. Szeretném csöndben, nyugalomban, a naplementében gyönyörködve eltölteni az estémet. Fáradt vagyok. Egész délelőtt halásztam. Aztán vittem halat, kagylót, rákot és polipot Püdeusz feleségének. Éheznek a gyermekei, a drágalátos férje meg egész nap csak hümmög a narancsligetben. A halrohasztó kádjaimat is le kellett csapolnom. Kurvára kivagyok! Már csak azt várom, hogy Ambrosziosz a vörös parázs fölé helyezze háromágú nyársait. Vacsorázni szeretnék. Egy kis korianderes bárányra vágyom. Meg némi borra. Esetleg néhány parti tavlira. Semmi kedvem hajnalig ugatni, rojtosra pofázni a lepénylesőmet.

Csak nem nyughattok?

Miért szívjátok a vérem?

Ja, hogy addig fizetnétek nekem a bort, amíg a történetem végére nem érek?

Ezt az ajánlatot már mérlegelés tárgyává kell tennem…

Na jó, nem bánom, ha hoztok egy kancsó rendes bort, akkor elmesélem.

Melyikből, melyikből?

Hát az Ikarionból. Mi másból? Csakis abból. És vigyázzatok, mert rohadtul észre fogom ám venni, ha valami fos lőrével akartok itatni. Kitelik tőletek… Ravasz egy bagázs vagytok, de én sem most jöttem ám le a történelem falvédőjéről! Mindannyian tudjuk, hogy bort és parfümöt készíteni ti tanítottátok meg a görögöket. Aztán a görögök a rómaiakat. A rómaiak a gallokat, és így tovább. Aki meg nem tud bort csinálni, úgy hívjuk, hogy barbár.

De ti se az ujjatokból szoptátok ám, hogyan kell készíteni az istenek nedűjét. Maga Dionüszosz osztotta meg a titkot a ciprusi szőlőművessel, Ikariosszal. Egyszer Ikariosz Athénba ment. Vitt magával bort is, ezt-azt megkínált belőle. Azok az athéniak meg nem tudták, hogy a bort vízzel kell keverni, így azután úgy bebasztak, hogy agyonverték a ciprusit. Azt hitték, megmérgezte őket.

Nem ismerték még a bort.

Barbárok voltak.

De még ennél is csúnyább vége lett a piálásnak, mert Erigoné, Ikariosz lánya apja után utazott, és amikor megtalálta a halott papát, hát felkötötte magát. Erre meg Dionüszosz hisztizett be, és tébolyt bocsátott Athén leányaira, úgyhogy azok tömegesen akasztották fel magukat. Végül az athéniak megölték azokat, akik meggyilkolták a ciprusi gazdát, és ünnepséget rendeztek Erigoné tiszteletére. Erre mindenki lenyugodott.

Szóval az Ikarionból hozzatok. Csakis abból. Minek igyak valami pancsolt külhoni vinkót, mikor itt készítik a világ legnemesebb borát?

Az élet túl rövid ahhoz, hogy a törpék szar bort igyanak.

Bár, ami azt illeti, nem értem, miért basztattok. Már ezerszer elmeséltem. Vagy ezeregyszer. Legutóbb talán a múlt héten. Valld be, Ambrosziosz, hányszor hallottad már? Te mindig itt vagy, hiszen tiéd ez az ivó!

És nem unod?

Valld be, hogy a könyöködön jön már ki az életem története!

Inkább hagyjátok Leónt, hogy megfújja auloszát. Olyan dallamokat ismer, mintha egyenesen az Olümposzról érkezett volna, pedig csak egyszerű pásztorlegény.

Nem kell a muzsika? Micsoda borissza népség! Hát a ti durva lelketek nem szomjúhozza a kultúrát? Nem? Na jó, botfülű banda! Hát ha ennyire akarjátok, és hozzátok a boromat is, akkor talán megint elmesélem.

„Időnk van, tejünk is van. Mért ne szopjunk?” – mondják a hunok.

Forró homokot kavart a langyos szél, amikor születtem.

Nem mintha emlékeznék rá. Kurvára nem emlékszem. Ugyan ki emlékszik a saját születésére? Senki. De mindenki szokott mesélni róla. Valahogy így szokták kezdeni: „Körömnyi pelyhekben hullott a hó Hiberniában, mikor születtem.” Vagy: „Az iszapszínű Níluson hajózott anyám, mikor idő előtt és váratlanul reájött a szülés.” Esetleg: „Anyukám éppen Rómába, az Örök Városba tartott, mikor az út mentén, Ancon Dorica után nem sokkal, egy jókora szénakazalban előbújtam lábai közül.” És így tovább…

Szóval.

Forró homokot kavart a langyos szél, amikor születtem. Nem emlékszem, de attól ez még fix. Erre mérget vehettek. Ugyanis ott, ahol én születtem, az a rohadt langyos szél mindig kavarja azt a kurva forró homokot. Sőt, van úgy, hogy a forró szél kavarja a langyos homokot. Egy biztos. Hogy kavarja. Mindig. A szemed, a szád tele van homokkal. Folyton. A bőrödbe beeszi magát a homok.

A hajadba.

A ruhádba.

A lábujjaid közé.

Arrafelé, ahol én születtem, úgy hiszik, hogy az ember homokból lesz, és a végén mindannyian újra homokká leszünk. Úgy hiszik, hogy minden homokszem egy-egy valaha élt ember lelke. Ha ez igaz, akkor ott kavarog valahol a sivatagi homokban az apám és az anyám lelke is. Egy-egy pici afrikai homokszem. Fújja, kavarja őket a langyos szél. Vagy a forró. És ők nem tehetnek semmit.

Én ugyan máshogy hiszem, de ez most mindegy.

Ami a szüleimet illeti, sokáig csak találgatni tudtam.

Úgy gondoltam, az anyám valami külvárosi ribanc lehetett, akire jó pénzért befizetett egy átutazó kereskedő. De az sincs kizárva, hogy valami berber szajha volt, aki összefeküdt egy részeg rómaival. Mi lehetett az anyám, mielőtt felcsapott kurvának? Hercegnő, cseléd, kofa? Talán egy menekülni kényszerült királylány volt, aki Hippóba érkezve kényszerűségből bérnősténynek állt. Legalábbis én egész gyerekkoromban ilyesféléket képzelegtem. Ki lehetett az apám? Katona, császár, hímringyó, rabszolga?

Ki tudja? Nem mindegy? – kérdeztem magamtól századjára is.

Az viszont teljesen biztos, hogy éppen úgy születtem, ahogy a többi ember. Lett légyen az koldus vagy fejedelem: kibaszott kínok között. Az anyám, miközben szült engem, visított, mint a malac, akit döfnek. Vonaglott a fájdalomtól. A haját tépte. Az öklét véresre harapta. Aztán elődugtam a kopasz kis fejemet, és én is visítottam.

Kinyitottam a szemem.

Először életemben szétnéztem.

Végül gyanútlanul kibújtam anyámból.

Nem biztos, hogy jó ötlet volt. Talán jobban jártam volna, ha ott maradok bent, örökre. Ott bent, a végtelen csöndben és sötétben. Egyébként, ha már itt tartunk: a nők hihetetlen lények. Az asszonyi lélek ésszel fel nem fogható. Mert hogy lehet így szeretni valakit, aki már az első pillanatban ilyen szörnyű, szinte elviselhetetlen fájdalmat okoz, amilyet gyerek az anyjának?

Engem is szeretett az anyám. Ebben biztos voltam. Magához ölelt és csókolgatott. Rátett a csecsére és megszoptatott. Így kellett lennie. Ideig-óráig mindenkit szeret az anyja, még azt is, aki olyan nyomorult gnóm, mint én. Mert én púposnak születtem. Rondának, sőt visszataszítónak. De még engem is szeretett az anyám. Egy ideig. Talán tíz percig.

Aztán kihajított az ablakon.

A berber nő, aki felnevelt, azt mesélte, a kupleráj hátsó fala mögött talált rám. A szemét között. Nem viccelek, barátaim, kihajítottak a szemét közé. Mert csúnya voltam és túl kicsi. Hasznavehetetlennek néztek. Nem jó ez semmire, gondolta az anyám, akárki is volt ő, és kibaszott a szemét közé. Zöld dinnyehéjban ringatóztam némán. A langyos szél, mely máskor a forró homokot kavarja, ezúttal bölcsőmet ringatta.

Szóval.

Ott szundikáltam a nyilvánosház mögött a szemétdombon. Abban a lerágott dinnyehéjban. Akkorák lehettek a szemeim, mint egy-egy aprócska dinnyemag. Ez a nő meg, a berber, aki felnevelt, guberálás közben lelt rám. Csontot keresett, amin még találhat némi leszopogatnivalót. Valami édes gyümölcsöt, amin az úri kurva nagyvonalúan hagyott még egy utolsó harapást. Vagy egy megromlott tojást. Akármit, amit még meg lehet enni.

De csak egy dinnyét talált.

Görögdinnyét.

És ennek a dinnyének én voltam a bele.

Azt mondta nekem később, hogy először csirkének nézett. Megörült. Azt gondolta, hogy valami részeg kujon kihajított a kupleráj ablakán egy egész sült csirkét. Micsoda lakomát csapunk majd otthon, lelkendezett. Aztán közelebb hajolt, mert a látása már nem volt valami éles, és csak akkor látta, hogy nem csirke ez, hanem ember. Egy gyerek. Egy csecsemő. Kicsit púpos, kicsit gnóm, de ember. Azt hitte, talán már nem is élek. Mert nem adtam semmiféle életjelet. Nem ordítottam, nem sírtam, nem folyt a könnyem.

Mezítelenül és mozdulatlanul hevertem.

Csendben, némán.

Nem lázadtam a sorsom ellen.

Ez a derék berber asszony aztán fogott, kivett a dinnyehéjból, és hazavitt. Bebugyolált valami koszos rongyba, és hazavitt magával. Hogy miért, nem tudta megmondani soha. Pedig volt már otthon három ilyen mindig éhes emberkölyke. Igaz, azok nem voltak gnómok és púposak. Meg volt egy félszemű férje is, aki datolyát árult Hippo főterén. Szabad ember, de olyan koldus, hogy még a tetvek is elkerülték, mert sajnálták szerencsétlenből kiszívni a vért. Annyit se keresett, hogy azt a három éhes berber emberkölyköt rendesen megetessék. Nem véletlenül guberált ez az asszony a falak mögött, ahová a szemetet szórják a kupleráj ablakából.

Mindig talált valamit.

Vajon mit gondolhatott ez a berber asszony, amikor hazavitt? Egész gyerekkoromban ez a kérdés járt a fejemben. Miért nem hagyott sorsomra? Miért nem legyintett, hogy „óh, csak egy romlott sült csirke, kell a francnak, csak elrontanánk vele a gyomrunkat, inkább már megyek is tovább”? A Félszemű Datolyaárus persze jól elverte az asszonyát. Mikor a férfi hazaért a főtérről, és engem ott talált a rozzant, sárból tapasztott, fehérre meszelt kalyibában, nekiesett a feleségének. Jól elkalapálta. Ez fix, magától a Félszemű Datolyaárus Feleségétől tudom.

Persze őt is meg lehet érteni.

Mármint a Félszemű Datolyaárust.

Nem hitte el, hogy nem a felesége kölyke vagyok. Azt hitte, hogy a feleségét felcsinálta valaki. Féltékeny természet volt. Meg volt győződve arról, hogy amíg ő a kurva datolyáját árulja a főtéren, a tűző napon, addig az asszony otthon mindenféle férfiakkal hetyeg. Például a szomszéd halásszal. A göröggel. És most ez lett belőle. Vagyis nem ez, hanem én. Még az is lehet, hogy nem a szomszéd, hanem valami jöttment csinálta fel a feleségemet, gondolta a datolyaárus. Valami házaló, felcser, mutatványos vagy próféta. Szóval valami vándorszerzet. És hát a Félszemű Datolyaárusnak annyiban azért igaza volt, hogy hallottunk már ilyesmikről. Ilyen esetekről. Nem is olyan ritka! Jön a vándorpróféta, az asszony meg egyedül van otthon. A próféta az egyik pillanatban még mindenféle istenekről hablatyol, a másik pillanatban pedig az asszony már az asztalon hasal.

Aztán meglesz a baj.

Szóval.

Az ember (aki később a nevelőapám lett) jól elverte az asszonyát. Biztos, ami biztos. Hiába mondta el százszor a Félszemű Datolyaárus Felesége, hogy a csecsemő nem az övé, hanem a kupleráj mögött találta egy dinnyehéjban. Hogy a langyos szél ringatta a dinnyehéjat. Hogy először sült csirkének nézte, és csak azután látta, hogy csecsemő. Az ember sehogy sem tudott hinni asszonyának. Talán nem véletlenül. Talán voltak már rossz tapasztalatai. Talán már egyszer-kétszer rajtakapta a feleségét a paráznaságon.

Nem tudom.

Mindenesetre nem hitt a feleségének, és jól elverte.

Becsületére legyen mondva a Félszemű Datolyaárusnak, hogy miután tisztességesen felpofozta asszonyát, soha többé nem hozta szóba az ügyemet. Azzal a veréssel be is fogadott a családba. Legalábbis a Félszemű Datolyaárus Felesége így mesélte. Úgy neveltek fel, mintha a sajátjuk lennék. Éppen annyi datolyát ehettem, mint a másik három gyerekük. Éppen annyira szeretett a Félszemű Datolyaárus Felesége, ahogy a másik három gyerekét. És éppen annyiszor vert el a Félszemű Datolyaárus, ahányszor a másik három gyerekét.

Mivel dinnyehéjban ringatott a langyos sivatagi szél, ami mindig kavarja azt a kurva homokot, ezért Dinnyécskének hívtak. Ahogy nőttem, a nevem Dinnyére komolyodott. Így lettem Zerkó, ami berberül dinnyét jelent. Tudom, elég idióta név, de hallottam már rosszabbat is. Például a Derbál. Jó néhány Derbált ismertem a nyomornegyedben. Nagyon büszkék voltak a nevükre, pedig a „derbál” berberül annyit tesz: „orrszőrre ragadt, körte alakúra száradt takonydarab”.

Úgyhogy én még aránylag jól jártam.

A datolya köztudottan tápláló élelmiszer. Nem csoda, hogy a sok datolyától gyorsan megerősödtem. Kicsi voltam, gnóm és púpos, de izmos. Három berber testvéremmel nőttem fel. Két fiú és egy lány. Úgy hívták őket: Egy, Kettő és Három. Három volt a leányka. A szomszéd családoknál is nagyjából ez volt a helyzet, általában nem bajlódtak sokat a névadással. Beszámozták a gyerekeket, azzal kész. És ha valaki később kitalált magának valami nevet, akkor úgy hívhatta magát. Mondjuk, Derbálnak. De legtöbbjüket nem érdekelte a saját neve. Tele volt a nyomornegyed Nyolc nénivel meg Hét apóval. A Félszemű Datolyaárusnak és a feleségének se volt neve. Mindenki csak úgy szólította őket: a „Félszemű Datolyaárus” és a „Félszemű Datolyaárus Felesége”.

A Félszemű Datolyaárus sose szólt hozzám, igaz, a saját gyerekeihez se szólt soha. A feleségéhez se. A szomszédhoz, a görög halászhoz se. A Félszemű Datolyaárusnak volt egy majma, vöröses hátú cerkófmajom, azzal járt datolyát árulni a belvárosba, a főtérre. Folyton a nyakában csüngött a majma. Úgy hívta: Egyiptomi, mert egy egyiptomi embertől vette még a házassága előtt. A Félszemű Datolyaárus csakis a majmával volt hajlandó komolyabb diskurzusba bonyolódni. Mással nem. És a majom mindig válaszolt is neki. Makogott. És ő ezt értette.

Jól elvoltak, nagyon szerették egymást.

„A fürdőnél vagy a basilica előtt áruljunk ma délelőtt, Egyiptomi?”

„Makk, makk, makk, makk.”

„Milyen jól értesült vagy. Honnan tudod, hogy a fórumot ma meglátogatja Bonifacius, Afrika helytartója?”

„Makk, makk.”

„Na, ha ő mondta, akkor arra kurvára nem vennék mérget. Az egy pletykás vénasszony, az se igaz, amit kérdez.”

És így tovább.

Egész nap együtt voltak.

Együtt is aludtak.

A szomszédban lakó görög halászt Szimónnak hívták. Magának való, egyedülálló, bivalyerős, alacsony, ronda ember volt. De hát a halászok ritkán szépek. A bőrüket szárazzá és ráncossá égeti a nap, a kezüket folyton összevágják pucolás és belezés közben. Ráadásul folyton halszaguk van. Szimón is messziről bűzlött, akárcsak az összes többi szaktársa. Nemcsak ő, hanem a haja, a ruhája, a bárkája és a háza is. Bár túlzás lenne azt az építményt háznak nevezni. Szakadt viskó volt csak, akárcsak a miénk. Düledező kulipintyó. A Szimón körüli bűzt még erősen növelte az a körülmény is, hogy a kunyhója előtt a tengerparton garumot készített. A napon kőkádakban rohasztotta azokat a halakat, amiket nem tudott eladni. Meg a belsőséget, a halfejet, a vért. Napjában többször is tengervízzel locsolgatta a bűzlő, rothadó haltetemeket. Olykor lecsapolta a levét, aztán visszaöntötte, megint lecsapolta. Végül az egészet leszűrte, és amforákba töltötte. Vízzel, borral, ecettel vagy mézzel keverte. Majd jött egy római kereskedő szekérrel, és elvitte az öblös, kétfülű, alul hegyes cserépedényeket. A halásznak meg adott néhány aranypénzt.

„Mire jó ez a bűzös hányadék, amiért ennyi pénzt adnak?” – kérdeztem a görögöt.

„Ezzel ízesítik az ételüket a rómaiak”, felelte a halász.

„Fura egy ízlésük van, annyi szent…”

„Enélkül nem tudnának főzni. És az én házi garumom nem olyan gyári szarlötty, mint amilyet mondjuk Leptis Magnában kotyvasztanak. Ez a fickó, aki most elvitte az amforákat, nagyon jól fog keresni velük, ezt elhiheted. Eladja az egészet a minden hájjal megkent Plancusnak, aki egyet, vagy talán két cserépedényt is eltesz magának, de a többit hajóval Rómába küldi. Vagy még inkább Neapolisba vagy Baiaeba. Ott aranyáron fogja eladni valamelyik dúsgazdag hedonista politikus szakácsának. Ez ugyanis luxusminőség. Drágább, mint a ciprusi parfüm.”

„És büdösebb is”, fintorogtam. Bár parfümöt még sose szagoltam, se ciprusit, se egyéb helyről valót, de ebben azért biztos voltam.

„Büdös, ez igaz, de isteni finom. Te még zöld vagy, sok mindent nem tudsz, Zerkó. Például azt, hogy az alantas a fenségessel mindig párban jár, kispajtás. Elválaszthatatlanok. Az istenek az Olümposz tetejéről akkor is látnak minket, amikor másnaposan a bárkából a tengerbe szarunk, jó feketét a vörösbortól, és akkor is, mikor frissen mosott ruhában, megfürösztött lélekkel, koszorúval a fejünkön imádkozunk vagy áldozunk nekik. Mind a kettő mi vagyunk, nem kell a kettőt szétszálazni, nem is lehet.”

Ez a görög valóságos filozófus, gondoltam.

És jól gondoltam.

Hát igen, volt neki sütnivalója. Nem úgy, mint a Félszemű Datolyaárusnak. Az komplett idióta volt, kettőig se tudott számolni, a majom számolt helyette. Csak azt nem értettem, ha ennek a görögnek esze is van, meg pénze is, akkor mit keres itt a nyomornegyedben. Most se értem. Hacsak nem az a megoldás, hogy halat rohasztani csak a tengerpart bizonyos kijelölt részein lehet. A bűz miatt.

Hippo Regiusban nőttem fel. Afrika kormányzóság, Numidia provincia. Igen nagy és szép város, Karthágóval vetekedik. Na jó, nem vetekedik Karthágóval, de azért jelentős település. A berberek Bonának is hívják. A rómaiak és az őslakosok együtt éltek ott, de nem keveredtek. Pompás, tengerparti vidék. Sok pálmafa, kőből épült utak, fürdők, templomok, márványpaloták. Igaz, mi a külső nyomornegyedben laktunk, de még az is szép volt. Legalábbis nekem. Közel volt a tenger, és mindig sütött a nap. Szerettem ezt a várost. Pedig mindig forró sivatagi homokot kavart az a kurva langyos szél. Szerettem a testvéreimet, a szomszéd görögöt és a Félszemű Datolyaárus Feleségét is. Aki megtalált, hazavitt és felnevelt.

Nem ő tehetett arról, hogy a geci férje eladott rabszolgának.

Nem az ő ötlete volt.

Főleg datolyát ettük meg halat. Halas datolyát meg datolyás halat. A halat a görög halásztól kaptuk, a Félszemű Datolyaárus cserélte el vele a maradék datolyáját halakra. Tonhalra, lepényhalra, farkassügérre, fattyúheringre, tőkehalra. Meg polipra, rákra, kagylóra. Bár szerintem a halász akkor is adott volna nekünk halat, ha a Félszemű Datolyaárus nem ad neki cserébe datolyát. Többször is láttam, ahogy a görög a datolyáját a sirályok elé szórja a parton. Nagyon jó étel a hal datolyával, én mondom. Bár gyerekkoromban utáltam, néha már hányni tudtam volna a datolyától. De ma, ha rossz napom van, csak becsukom a szemem, és gyermekkorom datolyás halaira, halas datolyáira gondolok. Meg arra, ahogy megsimogatja a buksi fejemet a Félszemű Datolyaárus Felesége. És rögtön kisüt a nap a lelkemben. Olykor ettünk a datolyán és a halakon kívül mást is. Amit a Félszemű Datolyaárus Felesége guberált valamelyik közeli szemétdombon. Például a kupleráj mögött. Mert azért guberált továbbra is, szinte mindennap. Hiába tiltotta meg neki a férje. Mert az meg attól félt, hogy az asszony megint talál valami elhagyott, eldobott emberkölköt.

Valami újabb fattyút.

És megint hazahozza.

És majd azt is neki kell etetni.

A szomszéd halász sokszor játszott velünk délutánonként. Hajnalban kelt, kihajózott, délre már el is adta a halait. Jöttek a halászkikötőbe a piacról szamaras szekerekkel a kövér berber kofák. Akkora volt a seggük, mint két zsák. Ringott malomkőmellük. Fizettek, és elvitték a halászok halait nagy, vízzel teli favödrökben. Vastag botot fektettek a vállukra, a nyakuk mögé. A bot mindkét végére egy-egy vödröt akasztottak, így vitték a halat a bárkáktól a szekerekhez. Aztán felpattantak a szekérre, és a szamarak közé csaptak. Csak úgy porzott utánuk a homok. A görög ezután evett valamit, majd egy órára lefeküdt szunyókálni. Azt mondta, az a görög, aki ebéd után nem alszik legalább fél órát, semmit se tud arról, hogyan élnek az istenek. Mikor felkelt, öntött egy kis tengervizet a rohadó halaira, és aznap már több dolga nem is volt. Ráért velünk játszani.

Legszebb élet a halászélet, én mondom.

Fogócskázott velünk a parton, bújócskáztunk a sziklák között, homokból várat építettünk, vagy tavliztunk a viskója előtt. Elég jól megtanított tavlizni. Azt mondta, az a görög, aki nem tud tavlizni, nem is görög, csak egy kibaszott műgörög. Elővette a táblát, kerestünk tizenöt fehér és tizenöt fekete kavicsot, a zsebéből előkotort két kopott dobókockát. Felállítottuk a kavicsokat a táblán, azzal indulhatott is a csata. „Szeretem a tavlit”, jegyezte meg Szimón minden olyan játék végén, amit elveszített, „mert éppen az a lényege, mint az életnek. Hogy még a legnagyobb mestert is csúnyán megtréfálhatja a szerencse!”

Legtöbbször csak ültünk a tengerparton, néztük a kék habokat, a bárkákat, a bárányfelhőkkel díszített eget, a vijjogó sirályokat, és a halász mesélt nekünk. Görög meséket. Mindenféle történeteket. Istenekről meg emberekről. Elég durva mesék voltak. Az egyikben például a krétai király felesége megbaszatta magát egy fehér bikával. Aztán bikafejű gyereket szült. Vérengző szörnyet, akit bezártak egy labirintusba. Szegény Három, mikor meghallotta ezt a mesét, úgy sírt, mintha tűt nyomtak volna a sarkába. De a görög azért csak mesélte tovább. Nem zavartatta magát. Fura egy fickó volt. Nem barátkozott senkivel, rajtunk, gyerekeken kívül. Igazi görög volt, ugyanúgy leszarta a berbereket meg a rómaiakat.

Hogy a picsába került oda, Afrikába?

A fasz tudja.

Azt mondta, itt, Ciprus szigetén született, és azelőtt katonaként szolgált. A rómaiak seregében harcolt évtizedeken keresztül.

Nehéz volt elhinni. Egyáltalán nem úgy festett, mint egy harcos. Az arcán, a karján, a vállán sebhely sehol. A nézése se volt kegyetlen. A haja őszes, puha és nagyon göndör. A szeme okos. Amúgy ronda és halszagú, de nem félelmetes. Eléggé izmos, viszont nem túl magas. Én addig azt hittem, hogy római katona csak hatalmas termetű férfi lehet. Egy óriás.

Azt mondta a görög, hogy tulajdonképpen ő nem is volt igazi harcos. Signiferként szerelt le.

„Az meg mi?”

„A signifer a római légióban a centuriák jelvényeit hordozó katona”, magyarázta az öreg halász. „A signum egy olyan hosszú farúd. Mint az evező nyele, csak még hosszabb. És medálokat kötöznek rá. A jelvényhordozó állatbőrt visel, aminek fejrésze eltakarja a sisakot.”

„Nem kell kardozni, csak vinni a jelvényeket? Hát ez azért elég kényelmes meló…”

„Hohó, azért nem úgy van az, pajtikám! A signifer az egyik legveszélyesebb rendfokozat. Neki kell a csatában legelöl menni. Csak úgy záporoznak felé a nyílvesszők, kiskomám! Mivel a signum hordozása kétkezi munka, ezért nincs is rendes pajzsa. Na jó, valami kis szar pajzsot kap, de közel sem azt a nagy böhömöt, ami a legionariust mindentől megvédi. Ráadásul ő az egység pénztárosa is. Engem is azért tettek meg signifernek, mert bár elég kicsi vagyok, de a pénzhez mindig is értettem.”

„És részt vettél valami igazi csatában is, vagy csak a kasszát kezelted?”

„Csakis igazi, kemény, véres csatákban vettem részt, kispajtás. Az első ütközetem például a híres hadrianapoliszi csata volt. Úgy megbasztak minket a gótok, hogy a fal adta másikat, öcskös. Nem folydogált, nem folyt, hanem egyenesen spriccelt a vér. Valami harmincezer katona purcant ki, csak a mi oldalunkon. Még a jó Valens császár is. Nem is tudom, hogyan éltem túl. Talán a varázsgemmám óvta meg az életemet.”

„A mid?”

A görög szelíden mosolygott.

„Egy ovális alakú, sárga amulett. Jáspisból van. Féldrágakő. Még az apámtól kaptam. Ő pedig az ő apjától. Az egyik oldalára skorpió van vésve, a másikra pedig egy görög nyelvű idézet. A skorpió mindentől megvéd. Arész és Hadész, a háború és a halál istenének állata. Egyik csápja a gyűlölet, a másik az erőszak, a farka meg a bosszú. Még a legsötétebb gonosz is hátrahőköl tőle. Ez a varázsgemma szerencsét hoz, ha el nem veszted. Ha viszont elhagyod, akkor véged. Annyi a szerencsédnek. Ezért célszerű, ha mindig magadnál tartod.”

„Hol?”

„Hol? Hol? Hát a segged lyukában. Az ugyanis mindig veled van. A zsebed például nem mindig van veled, és bárki belenyúlhat”, magyarázta. „Na jó, amíg szarsz, praktikus, ha kiveszed.”

Azzal mélyen benyúlt a hátsójába, és elővette a varázsgemmát. Kicsit megdörzsölte, letisztogatta. Nem láttam még addig ennél szebbet. Akkora volt, mint egy nagyobb szőlőszem. Csodásan csillogott az afrikai napsütésben. Majd kiesett a szemem, úgy bámultam. Szinte megbabonázott. Valami mágikus kisugárzása volt a kőnek.

Szimón nevetve nézte átszellemült ábrázatomat.

„Legyen a tiéd, pajtikám”, mondta a görög, és megsimogatta a fejem. Éppen úgy, ahogy a Félszemű Datolyaárus Felesége szokta. És a markomba nyomta a követ. „Nekem már úgysincs rá szükségem. Semmilyen veszély nem leselkedik már rám. A tengertől nem félek, régi barátom. A halak pedig nem akarnak megölni. És ha valaki rám támadna, itt a késem. Amúgy pedig a halál nem az ellenségem, hanem a szövetségesem.”

Amit ő késnek nevezett, valójában egy rövid kard volt, a híres xiphosz.

Kétélű, levél alakú penge.

A bal karja alatt a bőrövén hordta.

A görög halász azt is mesélte, hogy néha, tiszta időben látja a tenger felett röpködő sziréneket. Pedig már benne volt akkor a korban, talán hetven felé járhatott. Ilyenkor már csoda, ha az orra hegyét látja az ember.

„Ezek a szirének csodás hangú, de gyilkos természetű tengeri nimfák”, magyarázta. „Nagy, fekete madarak gyönyörű lányfejjel.”

Ezt nehéz volt elképzelni. Madár lányfejjel? Én sose láttam őket. Pedig volt úgy, hogy órákig bámultam a tengert. Meresztettem, dörzsöltem a szemem, de semmi. Ám a görög halász látta őket. Lehet, hogy görögnek kell lenni ahhoz, hogy az ember meglássa a szirént? Az ilyen berber gnóm, mint én, valószínűleg nem láthatja őket. A kurva barbártól még a sziréneket is sajnálja a civilizáció. Szóval ilyesféléket gondoltam.

„Ezek a repülő spinék vonzóak és borzalmasak egyszerre”, folytatta a görög. „Varázslatos hangjukkal elcsábítják a tengerészeket, majd kinyírják őket. A múzsák basztak ki velük ilyen csúnyán. Az elbizakodott szépleányokat – akik versenyre mertek velük kelni – félig madár, félig emberekké varázsolták.”

Úgy hallgattam Szimónt, hogy közben szinte reszkettem. Addig fogalmam sem volt arról, hogy ennyiféle félelmetes lény népesíti be a világot. Gótok, bikafejű szörnyek, szirének…

„Mindig ez a kibaszott elbizakodottság”, csóválta bosszúsan a fejét a görög, „mindig ebből van a baj. Pedig a hübrisz után mindig jön az até.”

Nem mertem megkérdezni, mi az a hübrisz meg até. De azt sejtettem, hogy nagyon ijesztő és baljós dolgok lehetnek.

Kis híján a rongyos tunikámba fosikáztam.

„A múzsák végül úgy határoztak, hogy a szirének csak addig élhetnek, míg valaki bűbájuk elől meg nem menekül. És akkor jött egy Odüsszeusz nevű görög kapitány, aki a tengerészeinek betömte a fülét viasszal, aztán kikötöztette magát az árbócrúdhoz. Ez aztán tökös csávó volt, nem ijedt meg a saját árnyékától. Szegény szirének hiába danoltak búsan és édesen, a tengerészek rájuk se tojtak. Ugyanis nem hallották őket. Odüsszeusz ugyan hallotta őket, és ment is volna velük, de ő meg nem tudott menni. Mert ki volt kötözve. Hát így jártak a szirének. Bukta. Agyafúrt egy fickó volt ez az Odüsszeusz, az egyszer biztos. Hamarabb kellett volna annak felkelni, aki őt át akarja baszni. Persze, hát görög volt az istenadta!”

A görög nagyon büszke volt arra, hogy görög.

„És nagyon elkeseredtek a szirének?” – kérdeztem.

„Elkeseredtek? Az nem kifejezés, pajtikám! A múzsák törvénye szerint meg kellett volna döglenie mindnek. De a szirének nem haltak meg. Bujkálnak. Nem hajlandóak a túlvilágra repülni, itt keringenek céltalanul a végtelen tengerek felett. Már nem énekelnek csábító dalokat, inkább csak vijjognak fájdalmukban, mint a sirályok. Néha, hogy a túlvilágiak meg ne haragudjanak rájuk, segítenek összeszedni a halottak lelkeit, és az Alvilág kapujához repülnek velük. Azokat a lelkeket, akiknek valami miatt nincs elég erejük a távozáshoz. Szóval azokat, akik olyanok, mint ők.”

Attól kezdve folyton a tengerparton ültem, és vártam a sziréneket.

De nem jöttek.

Akármennyire erőltettem a szemem, nem láttam a sziréneket.

És ettől nagyon szomorú lettem. Csak a sirályokat láttam, a végtelen kék vizet, a habos felhőket, meg a halászokat, ahogy kifutnak rozoga lélekvesztőikkel a nyílt tengerre.

Sehol egy szirén, így álltak a dolgok.

A Félszemű Datolyaárus napközben a főtéren árulta a datolyát, a felesége meg otthon imádkozott a házioltár előtt. Főként Tanit anyaistennőhöz. Meg a többi barbár istenséghez: Ammonhoz, Ifrihez, Anzarhoz, Tinjishez. Órákon át.

Aztán ebédet készített.

Halat datolyával.

Vagy datolyát hallal.

Mi szinte egész nap a tengerparton játszottunk a testvéreimmel. Azok a szegény gyerekek, akik a családjukkal a városi bérházak apró lakásaiban éltek, mind dolgoztak. Apró koruk óta. De a nyomornegyedben nem kellett dolgozni a gyerekeknek. Itt ugyanis nem volt munka. Szabadok voltunk. Amíg a városi kölykök gürcöltek, takarítottak, cipekedtek, sőt, még bányában is dolgoztak, addig mi, nyomortelepiek a parton homokból megépítettük Trója várát. A tengeri kavicsoknak szemet, szájat karcoltunk, azokkal lejátszottuk a háborút. Éppen úgy, ahogy a görög halásztól hallottuk. Akhilleusz megküzdött Hektórral.

Például.

Aztán olyat is játszottunk, hogy a kis Hármat egy pálmafához kötöztük. Ő volt Iphigeneia, akit fel kellett áldoznunk Artemisz istennőnek, hogy a görög sereg hajói jó szelet kapjanak. Három lábánál tüzet raktunk. Kishúgunk már ordítva bőgött, talpát nyalogatták a forró lángnyelvek. Mondtuk neki, nincs mese, muszáj feláldoznunk. Értse meg, különben nem lesz trójai háború. De ő nem értette meg. Csak ordított és bőgött. Ekkor jött Egy. Eljátszotta, hogy ő egy bikaborjú, és megszabadította Hármat. Eloltottuk a tüzet, eloldoztuk lánytestvérünket, és megengedtük neki, hogy a lábát a tengerben hűtse le. Három természetesen sokkal jobban szerette, ha szirént játszhatott. Ekkor általában engem kötöztek a pálmafához. Egy és Kettő betömte fülét homokkal. Jött Három, és édesen dalolt Odüsszeusznak. Hívta-hívta, de Odüsszeusz ki volt kötözve az árbóchoz, nem tudott menni. Háromnak nagyon szép hangja volt. Ha ő énekelt, kedvem lett volna elrágni a kötelet, és vele menni.

Bárhová.

Sokszor előfordult, hogy mire hazaértünk a partról, az ebéd már ott volt az asztalon, de a Félszemű Datolyaárus Felesége sehol. Guberált? Vagy tényleg a görög halásszal enyelgett? Vajon azért kaptunk annyi halat Szimóntól, mert a Félszemű Datolyaárus Felesége a szomszéd halász szeretője lett?

Nem tudtam.

Mondjuk, nem is nagyon érdekelt.

Szóval minden remekül alakult.

Mesés gyerekkorom volt.

Ám egy szomorú napon vendégségbe érkezett hozzánk a Félszemű Datolyaárus bátyja Karthágóból. Talán ikrek lehettek, mert hajszálra ugyanúgy néztek ki. Mindkettőnek ugyanolyan undorító, sunyi pofája volt. Csupán annyi különbség akadt kettejük között, hogy az egyiknek a bal szeme hiányzott, a másiknak meg a jobb keze. A Félszemű Datolyaárus Felesége gyűlölte a férje bátyját. Jobban, mint a férjét. Teljes joggal, a félkezű még nagyobb geci volt, mint a félszemű. Olyan pofonokat kevert le árva baljával a sógornőjének, mintha csak a saját neje lenne. Amikor a Félszemű Datolyaárus nem tartózkodott otthon, a félkarú birtokba vette testvére feleségét. Nem sokat teketóriázott, hátracsavarta az asszony kezét, és nekidöntötte valaminek. Hátulról hágta meg, ahogy a kutyáknál szokás.

Az se érdekelte, ha végignézzük az erőszakos közösülést.

Nekem valami régi, kopott ezüstdénárt ígért, ha megfoghatja a pöcsömet. Meg is mutatta a pénzt. Egy kövér gyerek feje volt az érmén. Azt mondta, ez Geta császár, aki itt született Afrikában.

Közben már tapizott is.

De nem engedtem neki, hogy megfogja a pöcsömet.

Elfutottam.

Nem értettem, honnan van ennek a fasznak pénze. Hiszen azt mondta, azért kellett eljönnie Karthágóból, mert rászálltak a római adószedők. Nem tudta kifizetni őket. A görög halász meg azt mondta nekem, a tolvajoknak vágják le a jobb karját. Ez egy régi, bevált szokás. Feleannyit lop a tolvaj, mint előtte. Ha megint rajtakapják, levágják a másik kezét is. Akkor már semennyire se tud lopni. Ha csak meg nem tanul lábbal lopni. Ha megtanul, a fejét is levágják. Szimón azt mondta, majd utánakérdez a fickónak. Vannak ismerősei, akik gyakran megfordulnak Karthágóban, majd azok tudni fogják, ki ez a lator. És hogy miért lett a lába alatt forró a talaj.

Ám a nyomozásra sajnos már nem került sor.

A görög halász ugyanis pár nap múlva tragikus hirtelenséggel elhalálozott. Halat belezett, azután hirtelen összeesett. És ahogy esett, beleállt a kése a gigájába. Mármint a rövid kardja, a híres görög xiphosz. Legalábbis ezt állította a Félkarú Rabló, aki véletlenül szemtanúja volt az eseménynek. Történetesen éppen arra sétált, mikor a szörnyű baleset történt. És ha már ott volt, a végső tisztességet is megadta a halottnak. Csupa jófejségből. Belebaszta a sziklákról a görög hulláját a tengerbe. Ősi halászszertartás szerint, ahogy a Félkarú Rabló fogalmazott. Mindezt részletesen elmesélte nekünk. A Félszemű Datolyaárus Felesége megpróbált uralkodni az érzelmein.

Nem sírt.

A fal felé fordult.

Nem láttam, de tudtam, hogy némán ömlik a könny a szeméből.

A Félkarú Rabló éjszakánként az öccsével és a majommal aludt a ház előtt. Bentről hallottam, ahogy kioson a tornácról. Léptei puhák voltak, akár a tigrisé, aki gyanútlan zsákmánya felé közelít.

Követtem.

A holdfény megvilágította a tengerpartot.

A sziklák közé ment, és elrejtett valamit. Gondosan egy hasadékba gyömöszölte. Majd nagyon halkan visszalopózott a tornácra, visszafeküdt az öccse és a majom mellé. Másnap visszamentem a sziklákhoz, és megnéztem, mit rejt a hasadék. Egy zsák. Benne arany. Éppen olyan aranypénzek, amilyeneket a görög halász kapott a római kereskedőtől a garumos amforákért. Kerek, sárga érmék. Egyet alaposan megvizsgáltam. Az egyik oldalán a császár arcmása. Valami pufók, gülüszemű fickó kicsi szájjal és nagy orral. A másik oldalán egy sisakos katona térdel, bal kezével lándzsát fog, jobb kezével aranyalmát, amiből kereszt áll ki.

Persze még aznap beköptem a Félkarú Rablót a Félszemű Datolyaárusnál. Következtetésemet is közöltem, miszerint a görög gyilkosa minden bizonnyal a Félkezű Rabló. Előbb megölte, aztán kirabolta. Nagyon büszke voltam magamra, hogy mindezt kinyomoztam. Azt hittem, a Félszemű Datolyaárus is büszke lesz rám. Előbb megjutalmaz, aztán a bátyját átadja a törvénynek. Annál is inkább reménykedtem ebben, mert tudtam, valójában a Félszemű is gyűlöli a Félkarút.

De nagyot tévedtem.

A Félszemű Datolyaárust kurvára nem hozta tűzbe a sztorim. Talán már tudta. Mindenesetre csak annyit morgott, ne üssem a koszos orromat más ügyeibe. Mert úgy picsán rúg, hogy felröpülök a holdra. Rögtön ezután meg is próbált úgy picsán rúgni, hogy felröpüljek a holdra.

De gyorsan elfutottam.

Bosszúból azért, hogy bemártottam, a Félkarú Rabló azt a remek ötletet adta az öccsének, hogy bocsásson engem áruba a rabszolgapiacon.

„Ez átmenetileg mindenképpen megoldaná a család anyagi helyzetét, ami jelen pillanatban nem mondható éppen rózsásnak”, magyarázta a Félszemű Datolyaárus Feleségének, aki kézzel-lábbal tiltakozott a terv ellen.

„De hát most loptál a görögtől egy zsák pénzt!” – állt ideiglenesen az én oldalamra a Félszemű Datolyaárus.

„El ne hidd neki!” – legyintett a Félkarú Rabló. „Ez a kibaszott kölök úgy hazudik, mint a vízfolyás, bazmeg” – mutatott rám. „Viszont akkora fasza van, mint két tevének. Kaphattok érte a rómaiaktól nyolc, még talán tíz, de az is lehet, hogy tizenkét solidust is, komolyan mondom!”

„Mennyit?” – a Félszemű Datolyaárus szeme kapzsin csillogott az összeg hallatán. Ennyi pénzt egész életében nem látott. Hozzám lépett, és fellebbentette a tunikámat. Majd ámulva azt lihegte, neki ez eddig fel se tűnt.

Őszintén szólva nekem se.

„Neked aztán nem tűnik fel semmi, öcsikém! Te olyan idióta vagy, hogy neked az sem fog feltűnni, ha már nem élsz. Kipurcansz, de másnap azért kimész az Alvilág főterére, és azt fogod kiabálni: »Friss, édes és finom a hippói datolya! Szereti a paraszt, a kurva, a katona!« És baromira nem fogod érteni, hogy miért nem akar tőled senki sem vásárolni”, röhögött a Félkarú Rabló.

Lenéztem a lábam közé.

Tényleg hatalmas a hímtagom, gondoltam. A térdem alá lóg. Vagy még tovább. De eddig azt hittem, mindenkinek ekkora. Valahogy sose figyeltem a többiekét. Pedig volt két fivérem. Egy és Kettő. De soha nem néztem meg a pöcsüket. Nem érdekelt. Gondoltam, nekik is éppen olyan és akkora, mint az enyém. Miért is lenne az én pöcörőm más? Tizenhárom vagy tizennégy éves lehettem ekkor. Lehet, hogy kicsit több. Vagy kevesebb. Ha megmerevedett a farkam, akkora volt, mint a lándzsa nyele. Hálónyi halat rá lehetett akasztani a végére, akkor se görbült le. Szögegyenesen meredt a vakvilágba bele.

„Másnak kisebb?” – kérdeztem döbbenten a Félkarú Rablót.

Az hirtelen mozdulattal felhúzta az öccse koszos tunikáját, és a lőcsére mutatott: „Ehhez a nyomorult, szottyadt datolyához mit szólsz, kölök?”

A Félszemű Datolyaárus fasza akkora volt, mint a kisujjam. Pedig nekem feleakkora a kisujjam, mint másnak. Szégyenkezve leengedte a ruháját, és dühösen annyit ordított: „Téma lezárva, seggfejek!”

Másnap ott álltam a ház előtt.

Reménytelenül.

Az anyám csak tíz percig szeretett, aztán kidobott a kupleráj ablakán a szemétdombra. A Félszemű Datolyaárus Felesége viszont igazán szeretett. Kicsi voltam, gnóm és púpos, de a Félszemű Datolyaárus Felesége szeretett. Efelől semmi kétségem nem lehetett. Hazavitt és felnevelt. Mindennap megsimogatta a buksimat, ahogy a saját gyermekeinek is.

És most ő is lemond rólam?

Ő is kidob a szemétbe?

Neki se kellek?

Hogy lehet ez?

Mikor a Félszemű Datolyaárussal elindultunk a rabszolgapiac felé, a Félszemű Datolyaárus Felesége a tornácon állt. Megpróbált uralkodni az érzelmein. Nem sírt. A fal felé fordult. Aztán nem bírta tovább, és ránk nézett. Láttam, ahogy némán ömlik a könny a szeméből. Nézte, ahogy távolodunk, és már valósággal rázta a zokogás. Később őrjöngött, átkozódott, a haját tépte. A Félkarú Rablónak kellett lefogni, hogy ne fusson utánunk. Tehetetlenül verdesett hosszú karjaival. Mint egy megkötözött szirén. Bömbölt. Még ma is látom magam előtt. Vékony, inas asszony volt, negyvenévesen már elég ráncos. Hollófekete haja már tele ősz szállal. Megkínzott arca őrzött még valamit lányos szépségéből.

Akkor láttam először Hippo Regius pazar belvárosát. Addig csak a nyomornegyedet ismertem. A Félszemű Datolyaárussal a rabszolgapiac felé tartottunk. Persze jött velünk az Egyiptomi is, a folyton nyáladzó majom. A Félszemű Datolyaárus egy lépést sem tett a majma nélkül. Már majdnem dél volt, veszettül tűzött a nap.

Arról már nem is beszélek, hogy az a kurva langyos szél kavarta azt a kibaszott forró homokot.

A tengerparti nyomornegyedben egyik sárból tapasztott viskó éri a másikat. Két viskó között szemét, ürülék, kóbor kutyák, rühes macskák és földbe szúrt botokhoz kikötött állatok. Főleg girhes kecskék. Mezítlábas gyerekek szaladgálnak koszos göncökben. A város központja egészen más. Csupa pompa és ragyogás. És a Félszemű Datolyaárus mindent megmutatott nekem. Nagyon büszke volt Hippóra, mintha az övé lett volna. Mintha mindent ő építtetett volna személyesen.

Ezt az oldalát, a lokálpatriótát még nem ismertem.

„Van itt minden, kölök, ami egy rendes római városhoz kell, semmiben sem maradunk el a birodalom élvonalától”, magyarázta. „Itt van például az amfiteátrum. Ugye szép?”

„Szép, szép”, bólogattam. „De mire jó?”

„Hú, de sötét egy bunkó vagy te, baszki! Még ezt se tudod? Hát itt küzdenek a gladiátorok.”

„Gladiátorok? Azok kicsodák?”

„Azért nyugtass meg, hogy a saját gyerekeim nem ennyire hülyék, mint te. Na mindegy. Honnan is tudnád? Majd elmagyarázom én neked. A gladiátor egy hadifogoly, akit általában valami csatában zsákmányoltak a rómaiak. Gót, vandál, hun, szarmata, gepida, szkír vagy bármilyen más barbár tökéletes a célra. Ami azt illeti, a berber is jó. Ennek a nyomorult hadifogolynak a kezébe nyomnak valami fegyvert, mondjuk, egy rozsdás kardot, és akkor már gladiátornak hívjuk. Ezt aztán bezavarják az arénába, hogy öljön meg néhány másik gladiátort. Vagy pár vadállatot. Oroszlánt, medvét, elefántot, tigrist, rinocéroszt, krokodilt vagy vízilovat. De ez ritkán sikerül neki. Általában az oroszlán falja fel a gladiátort. A nép pedig őrjöng az élvezettől. Óriási móka! Feltéve, ha nem te vagy a gladiátor.”

Próbált kedves lenni velem. Próbálta altatni a lelkiismeretét. Mégiscsak most készült pénzzé tenni az egyetlen nevelt fiát. Búcsúzóul nekem adta Hippót ajándékba.

Pedig sose volt az övé.

„És mondd, Félszemű Datolyaárus, te már láttad a gladiátorok küzdelmét?” – kérdeztem csillogó szemmel.

„A faszt láttam. Hülye vagy? Nincs nekem erre pénzem. Majd, ha téged eladlak, akkor talán lesz. Ha megkapom érted azt a szép kis summát, akkor majd az egész család egy hétig mandulás-mézes datolyakenyeret fog zabálni. Én meg elmegyek az amfiteátrumba, és megnézem a kibaszott oroszlánokat, ahogy felfalják a gladiátort vagy egymást, aztán leiszom magam, mint egy teve”, röhögött a Félszemű Datolyaárus.

Már alig volt foga. A nyelve fehér a lepedéktől. A szája széle cserepes. Remélem, hamarosan megdöglesz, gondoltam. Rohadjál meg, te aljas, lelketlen sivatagi féreg.

„Ugyan nem voltam még az amfiteátrumban”, folytatta a bennfentesek magabiztosságával, „de van egy törzsvendégem, aki naponta jár oda. Egy berber strici, Amazin a neve. Igazi nagymenő, nekem elhiheted. Nem volt mindig az. Gyerekként rágcsálni való pörkölt csicseriborsót árult az amfiteátrum előtt. Ma már hat lányt futtat. Hat pompás spinét. A nézőknek adja el a kurvákat. Szóval Amazin, miközben datolyát vesz nálam magának meg a lotyóinak, mindig beszámol a gladiátorok sorsáról nekem. A nagyobb küzdelmekről, a véresebb meccsekről, a legkiválóbb harcosokról. Mielőtt Amazint megismertem, én is úgy hittem, hogy az egyik gladiátor éppen olyan, mint a másik. De egy nagy szart! Rengetegféle van. Vannak először is a hálósok. Ezek hálót dobnak az ellenfél fejére, aztán földre rántják és megfojtják. Aztán vannak a tőrösök, ezeknek csak egy kibaszott tőrük van, nem valami sok egy éhes tigris ellen. Az igazán profik pedig a hoplomachusok: ezek ki se látszanak a páncél alól. Rágós falat egy ilyen harcos: rostélyos sisak, mellpáncél, lábpáncél, karpáncél. És van még egy csomó fajtájuk a gladiátoroknak. Az egyiknek egyenes kardja van, a másiknak kerek pajzsa. A faszom se tudja mindet megjegyezni. Ja, és van még a trák gladiátor! Görbe kard, négyszögletes pajzs, bőröv, kéz- és lábpáncél. Ilyen trák volt Spartacus is!”

„Ki az a Spartacus?” – kérdeztem tátott szájjal.

„Valami lóbaszó óriás, aki megfingatta a rómaiakat. Ránk férne néhány ilyen fickó, én mondom! De hát ma már alig vannak igazi harcosok. Haldoklik az üzletág. Amazin szerint egyre kevesebb a gladiátorharc, a keresztények erősen fúrják. Azt mondják, Rómában már be is tiltották. Itt még akad, de van úgy, hogy a két harcos a végén kibékül jó keresztényként. Lepacsiznak, puszi, keresztet vetnek. Állítólag inkább az állatviadal megy mostanság…”

Rohadtul okosnak és jól értesültnek képzelte magát. És valósággal megmámorosodott a gondolattól, hogy hamarosan pénz üti a markát.

Felmásztunk egy dombra. Csodás kilátás fogadott. Keletről az Ubus folyó csillogott kéken. A folyó partja márvánnyal volt kikövezve. A várost vastag és magas falak, kerek őrtornyok vették körbe. A szomszéd domb tetején csinos palota, egykor a numidiai királyok nyaralója. A város falain túl pompás gyümölcsöskertek, mosolygó rétek, jól művelt szántóföldek, százados erdők húzódtak.

„Nézzed, itt van Róma éléskamrája!” – mondta nevelőapám. „Olaj, bor, búza és gyümölcsök, kecskék és juhok, és minden, ami jó. Minden, ami szem-szájnak ingere. Aztán jól behajóznak mindent! Mi meg éhen halunk, bazmeg! Hogy dögölne meg saruban minden kibaszott római!”

A város telis-tele volt szobrokkal. Főként római meg görög meg föníciai meg egyiptomi istenekkel. Szóval mindenféle istenekkel. Ennél többet a Félszemű Datolyaárus nemigen tudott róluk. „Akinek hét anyja van, az se tudja megjegyezni az összeset. Fogalmam sincs, melyik melyik. Az egyik a kurvázásban segíti őket, a másik a háborúban, a harmadik a kecskefejésben, és így tovább. Az egyik kicsi, a másik nagy, az egyiknek mérlege van, a másiknak kardja, a harmadiknak baglya. Az egyik férfi, a másik nő. Az egyik szép és fiatal, a másik randa és öreg. De lassan már mindegyik ugyanúgy néz ki. Mert a keresztények letörik a fülüket, az orrukat, a kezüket, a csöcsüket, a dákójukat. Kikaparják a szemüket. Pusztító egy fajta. Simán beköltöznek a régi templomokba. Kihajigálják a küszöb elé az öreg isteneket, bevisznek egy fakeresztet, és onnantól indulhat az ördögűzés! De kövezni, azt tudnak! Hajj, sráckoromban imádtuk nézni, ahogy a keresztények pogányokat köveznek!”

Megmutatta még a római színházat és a fórumot. A hippodromot, ahol a lóversenyek és a kocsiversenyek zajlottak. A laktanyát, ahol a római katonák laktak. A vízvezetéket. A nyilvános illemhelyet, ahol vízöblítéses klotyók vannak. A hatalmas közfürdőt. A tornacsarnokot. A kikötőt. A halpiacot. Afrika kormányzóság helytartójának fényűző villáját. A püspöki palotát. A luxusnegyed kupleráját.

„Azt hallottam, hogy itt olyan nők is dolgoznak, akiknek két pinájuk van és három mellük”, súgta bizalmasan. „De ilyen nőkhöz csak a gazdag rómaiak nyúlhatnak, berber sose. Mindig a rómaiak járnak jól, jegyezd meg, kölök! Ilyen igazságtalan a világ! Mondjuk, ha a berbernek van pénze, akkor már lehet, hogy egészen más a leányzó fekvése. De mikor van pénze egy berbernek? Sose.”

Nagyon kedves volt velem, életében először. Mintha csak az idegenvezetőm lett volna. Még olívabogyót is vett nekem az utcai árusnál.

Datolyával fizetett, úgy tűnt, ismeri a fickót.

Az is pont olyan sunyi fejű idióta volt, mint ő.

Szóval addig-addig kóboroltunk a városban, hogy végül megérkeztünk a rabszolgapiacra. Márványoszlopokkal körülvett, kikövezett tér volt. Elég nagy. Hosszú sorokba állítva várta a portéka, hogy gazdájára találjon.

Hát én annyiféle embert még életemben nem láttam! Volt nő, férfi. Törpe és óriás. Kövér, sovány. Öreg és gyerek. Volt ott fekete, barna, fehér, még sárga ember is. A sárga embereknek csak valami kis rés nyílt a szeme helyén, azon kellett kikukucskálniuk. Mintha a tőrük hegyével metszettek volna nyílást a bőrükön, hogy a szemük kiláthasson a fejükből. A sárgák nem sokkal voltak magasabbak nálam. Csipogva beszéltek, mint a madarak. Folyton pislogtak, mintha szemükbe ment volna a homok.

„Azokat ott gladiátornak árulják. Az a másik sor kurvának lesz jó. Azon a részen pedig szolgákat lehet venni”, világosított fel a mindentudó Félszemű Datolyaárus. „Kertészt, szakácsnőt, szobalányt, kőművest, ácsot, ilyesmit.”

A gladiátorok részlege volt a legizgalmasabb. Harcosok a világ minden tájáról. Némelyiknek páncél borította a testét, másoknak farkas- vagy medvebőr. Olyan is akadt, aki csak úgy anyaszült meztelenül álldogált ott. Úgy duzzadtak az izmai, mintha kitömték volna a bőre alatt. Egy sebhelyes arcú csávónak két bikaszarv díszítette a sisakját, a másik kalap helyett emberi koponyát hordott a fején. Volt valami vadember is, azt láncra kötve tartották. Az arca alig látszott a szőrtől. Nyers húst rágott és közben morgott, mint a veszett kutya. „Ez jó lesz házőrzőnek”, röhögött a Félszemű Datolyaárus. „Akinek ilyen van a kertjében, annak nem kell félnie a tolvajoktól.”

Lehetett válogatni. Mustrálni. Alkudni. A vevők fel-alá járkáltak a téren. Nézték az áru fogát, izmait. A nőknek a mellét meg a fenekét vizsgálták, elég feszes-e. Hogy hegyes-e a bimbója. Engem is odaállított a szolgák sorának végére a Félszemű Datolyaárus.

„Mosolyogjál, bazmeg, mert megijednek tőled”, mondta.

Hát mosolyogtam.

Jött az első vevő.

Azt kérdezte, hány éves ez a vakarcs.

Mondta a Félszemű Datolyaárus, hogy nagyjából tizennégy. Vagy tizenhárom. Esetleg tizenöt vagy tizenkettő. Nem emlékszik pontosan.

„Mit tud?”

„Semmit. Csak úgy van”, rángatta a vállát a Félszemű Datolyaárus. „Nem tud semmit, de mindent megtanul hamar. Jó esze van.”

A vevő nézegetett, méricskélt a szemével.

„Elég izmos és jól táplált, de azért némileg kicsike”, elégedetlenkedett a vevő.

„Hogy? Kicsike? Hát alacsony! Már miért is lenne magasabb? Mikor törpe.”

„Törpe?”

„Az hát”, vágta ki a Félszemű Datolyaárus büszkén. „Nyolcéves kora óta nem nőtt ez egy centit se. Azóta ekkora. De nem bánjuk, mert törpéből a kicsi a jó! Vigye el, olcsóért adom. Mi már nem győzzük etetni.”

„Mér? Sokat zabál?”

„Ez? Alig majszol valamit! Egy szem datolya naponta, annyival elvan. De nekünk már ez is sok. Szegények vagyunk, sok a gyerek. Vegye meg, nem fogja megbánni. Alig eszik, és nem szarik többet, mint naponta egy mogyoró.”

„A majom nem eladó?”

„Az nem, az az enyém, nem adom”, szólt sértődötten a Félszemű Datolyaárus.

A vevő csak fintorgott. Tapogatta a karom, a lábam, megnézte a fogam. Lehúzta a bőrt a szemem alatt. Aztán  megfordított, hogy megnézzen hátulról is.

„De hiszen ez nemcsak törpe, hanem púpos is”, kiáltotta felháborodottan.

„Óh, hát már ez is púp? Ez a kis dombocska? Nézze meg a tevét! Annak van csak igazi púpja. Kettő! Néha három is! Ez csak egy kis bájos púpocska” – mosolygott ravaszul a Félszemű Datolyaárus. Látszott, hogy érti a módját a kereskedésnek, az alkudozásnak és a fondorlatoskodásnak. Kitanulta magát eléggé a datolyaseft közben.

A vevő unottan felemelte a tunikámat.

Hirtelen felderült az arca. Egészen kipirosodott.

„Ezt a lőcsöt nézze meg! Ilyet még nem látott, annyi szent!” – kopogtatta meg a mellette álló vásárló vállát.

És akkor összefutott az egész rabszolgapiac. Mindenki körém gyűlt, csak ámultak, a farkamat bámulták. Alig kaptak levegőt a csodálkozástól.

„Húha”, mondták. „Ez nem lehet igaz! Ilyen csak a mesében van!”

Nem tagadom, elöntött a büszkeség.

Aztán fogdosni kezdték a faszomat, hogy igazi-e. Attól meg a pöcsöm jól megkeményedett, és árbóccá duzzadt. Na, akkor volt csak nagy ámuldozás.

Licitálni kezdtek rám, a Félszemű Datolyaárus alig tudta követni. Nyolc, tíz, tizenkettő, tizenöt, húsz, harminc… Egyre csak emelkedett a vételáram. A piacfelügyelő fordított a Félszemű Datolyaárusnak, mert ő egy hangot sem tudott latinul.

Akkor még én se.

Na, gondoltam magamban, rohadjál meg, Félszemű Datolyaárus, most dúsgazdag ember leszel! Pedig hogy elverted a feleségedet, mikor engem hazahozott a guberálásból. Azt az áldott jó asszonyt! Aki meg zokog odahaza.

Végül negyven solidusért vett meg egy alacsony, kövér, kopasz krapek. Rövid ujjú, fehér vászontunikája alatt óriási pocak gömbölyödött. Mintha egy görögdinnyét rejtegetett volna. Nagy pénz volt ám negyven solidus! Ezért akkoriban háromezer font disznóhúst vagy nyolcezer sextarius bort lehetett venni a hippói piacon. Egy római katona negyven solidus zsoldért több mint egy évig szolgált. Szerintem az egész nyomornegyed nem ért negyven solidust.

„Mi a neve?” – kérdezte a kövér, miután átadta nevelőapámnak a tömött pénzes erszényt.

„Zerkó”, vágta ki mindjárt a Félszemű Datolyaárus.

„Dinnye?” – csodálkozott a római.

„Az hát. Ugyanis egy dinnyehéjban találta a nejem. A kupleráj mögötti szemétdombon. Most mondja meg! Aztán nem jutott jobb eszünkbe az asszonnyal. Szemétdombnak vagy kuplerájnak mégse nevezhettük el…”

„Na, ha Zerkó, hát Zerkó”, bólintott a kopasz. „Még mindig jobb, mintha Tizenegynek vagy Derbálnak hívnák. Aztán majd mindenki úgy nevezi, ahogy akarja. Ennél nagyobb baj ne legyen.”

Kötelet csomózott a csuklómra, és már vitt is.

Jobban mondva, vitt volna.

De a Félszemű Datolyaárus még megállított.

Két csókot nyomott az arcomra, és könnyes szemmel azt mondta, aztán becsüljem meg magamat, rosszat ne halljon felőlem. És soha ne felejtsem el, hogy kinek köszönhetem a szerencsémet.

„Egyet mondok még neked, Zerkó, búcsúzóul. A legfontosabbat. Jól jegyezd meg, hogy a datolyapálma a leghasznosabb növény a világon. A gyümölcse nemcsak nyersen és szárítva finom, de kiváló bort és mézet is készítenek belőle. Minden porcikáját fel lehet használni. A leveléből háztetőt vagy kerítést csinálnak, fája pedig építőanyag. A datolya gyönyört ad és kenyeret, ezt vésd az eszedbe, kölök! Na pá puszi!”

Azzal zsebre vágta a bugyellárist, ami csak úgy dagadt a negyven római aranytól.

Akadjon a torkodon a penészes datolya magja, gondoltam magamban, de nem mondtam ki. Reméltem, hogy az életben többé nem látom ezt a kétszínű gecit. Most elmegy, és leszopja magát a belvárosban a sárga földig, ez fix. Aztán benéz a lóversenyre meg az amfiteátrumba, onnan pedig a luxuskuplerájba megy. Mire holnap délben hazaér, egy darab nem lesz a római pénzekből. Ebben biztos voltam. De még a halálos ágyán is azt fogja mesélni, milyen volt a hárommellű siciliai örömlány seggébe élvezni.

A tar római rántott egyet rajtam, hogy menjek már, nem ér ő rá napestig megható családi jeleneteket megtekinteni, dolga van. Elváltunk nevelőapámtól és a kurva majmától.

A majom búcsúzóul azt mondta: „Makk, makk, makk.”

Mire a Félszemű Datolyaárus azt válaszolta: „Nincs igazad, Egyiptomi, szerintem nem buzi a kopasz.”

Mindez a Róma város alapítása utáni 1182. évben, a berber naptár szerint 1379-ben, Krisztus születése után 429-ben történt. A kibaszott vandálok éppen átkeltek a tengeren Héraklész oszlopainál, és kikötöttek Afrika északnyugati partjainál. De hát akkor nekem erről még fogalmam se volt.

Azt se tudtam, kik azok a vandálok.

A kövér, kopasz római, aki a rabszolgapiacon a kezemre kötelet csomózott, nem az új gazdám volt. Egyszerű közvetítőként működött. Abból élt, hogy tudta, kinek mire van szüksége. Kiválóan ismerte a vásárlói igényeket.

A villanegyed felé vitt utunk. A basilicánál balra fordultunk. Egymást érték a pompás paloták errefelé. Az utcák olyan tiszták voltak, hogy enni lehetett volna a kőről. Sehol egy kecske vagy kóbor eb. Sehol egy szakadt fószer. Az emberek mind frissen borotváltak, kövérek, tokásak és elegánsak voltak.

Ilyet még nem pipáltam.

Elégedettségemben köptem egy hegyeset.

„Próbálj meg viselkedni, barbár, úri házba megyünk. Nem szeretnélek a nyílt utcán megkorbácsolni, errefelé kényes népek laknak, nem szeretik a hajcihőt”, vetette oda a kopasz.

„Kinek leszek tulajdona?”

„Semmi közöd hozzá, kölök! Bár ha éppen tudni akarod, elmondhatom… Jó dolgod lesz. Legalábbis lehetne sokkal rosszabb is. Caius Geganius Plancus neapolisi születésű patriciusé leszel. Dúsgazdag kereskedő. Egyszerre perverz és ínyenc. Beteg lélek és kifinomult ízlés. Nem mindennapi kombináció.”