Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Dr. Wassell

ELŐSZÓ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

James Hilton

DR. WASSELL TÖRTÉNETE

fordította:
Bokor Malvin

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-194-1 EPUB
ISBN 978-963-678-195-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
The Story of Dr. Wassell

első kiadás: 1944
az elektronikus változat az 1947 körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Duff J.A. Tollemache (1859 – 1936) HMS Hood
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Dr. Wassell

Amikor dr. Wassell 1842. júliusában visszakerült Amerikába, azonnal meglátogattam és néhány napot úgyszólván éjjel-nappal együtt töltöttem vele. Így jutottam ahhoz az anyaghoz, amelyre ezt az elbeszélést felépítettem. Kikérdeztem néhány tengerészt a Marblehead legénységéből is (ebben a történetben költött neveken szerepelnek); azután elutaztam Arkansas-ba, ahol alkalmam volt bizalmasan elbeszélgetnem a doktornak sok barátjával és hozzátartozójával; közöttük feleségével és édesanyjával is. Nem is vártam, hogy munkám, amely egyszerű adatgyűjtésnek indult, végül mélységes lelki élménnyé váljék számomra; de így történt. Könyvemet e történet hősének ajánlom, nemcsak azért, mert bámulom a bátorságát, hanem hálából is azért, mert mindnyájunk életének ezekben a legsúlyosabb napjaiban visszaadta és megerősítette hitemet az emberben.

James Hilton

ELŐSZÓ

Corydon Wassell 1884-ben született, nevezetes napon: július 4-én és eléggé nevezetes helyen: Little Rockban, Arkansas-ban - Douglas MacArthurnak is ez volt a szülővárosa. A Wassell-család Kidderminsterből származott át Amerikába; hogy a Corydon-név honnan eredt, azt, sajnos nem sikerült kiderítenem.

Corydon Wassel ifjúkorában sok iskolát megjárt és sok helyen megfordult. A pályaválasztás kérdését egészen huszonkétesztendős koráig halogatta. Akkor hirtelen elhatározással beiratkozott a baltimore-i John Hopkins orvosi egyetemre és Little Rockban, 1909-ben megkapta az orvosi oklevelet. Orvosi gyakorlatát Tillarban, egy arkansasi kisvárosban kezdte meg.

A következő öt esztendő alatt neki is kijutott a fiatal orvosok problémáiból, küzdelmeiből és az élet nehézségeiből. Dr. Wassell azonban jó kedélyű fiatalember volt, szeretett szórakozni, nagyokat nevetni és nem eresztette búnak a fejét amiatt, hogy vannak a világon egyes kiváltságosok, akiknek a sok sem elég, míg a tömegeknek a mindennapira is alig telik. De szívvel-lélekkel a szegények és az elhagyatottak pártjára állt; még pedig olyan magától értetődően és természetesen, amint ez kötelessége minden jó orvosnak és minden jó embernek. Egyébként pedig keményen dolgozott, élvezte az életet és igen nagy népszerűségre tett szert azok között, akik nem tudták megfizetni a honoráriumot.

Ebből az időből két cselekedetét érdemes feljegyezni: kidolgozott egy tervezetet, hogyan lehetne néger munkáscsoportok számára ingyenes orvosi rendelőket felállítani, és feleségül vett egy falusi tanítónőt.

Az 1913-ik évben a szucsaui egyetem rektora amerikai körútja során Tillarba is ellátogatott és a protestáns templomban beszédet tartott Kína bajairól és a kínai misszionáriusok gyönyörű hivatásáról. A doktor, aki ott volt a templomban, világosan érezte, hogy ez a beszéd neki szólt; szenvedők és nyomorultak várnak rá a tengerentúlon. Felesége mindenben egyetértett vele; így hát néhány hónap múlva búcsút vettek Arkansas-tól és Wu-Cangban, a Jang-Ce-Kiang partján telepedtek le, mint misszionárius-jelöltek. A doktor itt nagy buzgalommal feküdt neki a kínai nyelv tanulásának; közben dolgozott a booni egyetemi kórházban és nevelte a gyermekeit.

Tizenkét évet töltött egyfolytában Kínában. Mindössze egyszer, 1913-ban volt otthon rövid szabadságra. Felesége is vele ment és legkisebb gyermekük, egy fiú, Amerika földjén, apja szülővárosában látta meg a napvilágot.

Ebből a tucatnyi esztendőből négy az európai háború idejére esett. Kínában háborús év volt valamennyi.

Dr. Wassell sohasem tekintette ezeket az éveket elvesztegetett időnek. Megtanulta szeretni a kínai népet annyira, hogy boldogság volt számára, ha közöttük lehetett; betegségeket állapított meg, amelyeket nem ismertek fel az ottani orvosok; idegorvosi tanfolyamot végzett a pekingi orvosi egyetemen: bakteriológiát tanult Hunan-Jaleben; cikkeket írt különböző orvosi lapokba trópusi betegségekről és ezer meg ezer csigát vizsgált meg mikroszkóp alatt, hogy megtalálja a járványos keleti vérhas bacilushordozóját; kínai diákoknak tartott előadásokat kínai és angol nyelven; barátkozott az angol és amerikai lakossággal és elkerülte a súrlódásokat a buddhistákkal és a katolikusokkal egyaránt. Tetőtől talpig igazi misszionárius-orvos volt ebben az időben.

Később megvált a misszióstársaságtól és hármas foglalkozást vállalt. Kikötői orvos lett Kupiangban; főorvos egy katolikus kórházban és magángyakorlatot is folytatott. Életében is nagy változás állt be: első felesége meghalt és a doktor másodszor is megházasodott. Egy amerikai missziós ápolónőt vett el, mostani feleségét. Egész idő alatt hol háborúkkal és forradalmakkal volt dolga; hol különféle betegségekkel és járványokkal; és ő egyforma odaadással kezelte a betegeket a fronton a kínai hadseregben és az angol konzulátuson az ostrom alatt álló engedményes területeken... Hogy mindezt miképpen tudta összeegyeztetni, azon csak az csodálkozhat, aki nem ismerte dr. Wassell jellemét. Útja egyenes volt bonyolult körülmények között is és lelki egyensúlyát semmiféle kavarodás nem kavarhatta fel.

(Ebben az időben - és ez fontos, mint alapja mindennek, ami később történt - lett az amerikai flotta tartalékos tisztje.)

1927-ben annyira zavarossá és veszedelmessé vált a helyzet Kínában, hogy családos ember nem maradhatott ott tovább. A doktor családjával együtt hazatért Little Rockba és ismét megkezdte a praxisát. Az első hat hónapban pontosan annyit keresett, hogy ki tudta fizetni belőle a rendelője házbérét. Nemsokára azonban hatósági orvosi állást kapott - az iskolai egészségvédelmet kellett megszerveznie és ellátnia - és azután már jobbra fordult a sora. De simán ezek után sem mentek a dolgai, mert hamarosan megint lándzsát kellett törnie a szegények és az elnyomottak mellett. A diftériajárvány miatt történt. A kötelező oltás díja két és fél dollár volt; de a katolikus lakosság, amely szegényebb volt a protestánsnál és a néger népesség, amely a koldusnál is szegényebb volt, még ezt sem bírta megfizetni. És voltak a városban más szegények is, mindenféle fajtájúnk, színűek és vallásnak. Dr. Wassell síkra szállt valamennyiükért; nem a keresztesvitéz hősi pózában, hanem mint hivatalos egészségvédő, akinek meggyőződése, hogy egyedüli hivatása megvédeni a nép egészségét.

Azután beállt a nagy gazdasági válság; erre még jobban elfogytak a dollárok és még jobban szaporodtak a betegségek. Arkansas egyik-másik vidékén malária-járvány ütötte fel a fejét. Mivel dr. Wassellről köztudomású volt, hogy Kínában élt, a különböző krónikus lázak hazájában: őt bízták meg a járvány leküzdésével. Különösen sok volt a maláriás beteg a helybeli Polgári Átképző Tanfolyam[1] táboraiban, amelyeket részben a Mississippin helyeztek el hajókon és amelyet ezért „szárazföldi polgári flottának" csúfoltak. A doktor szerette ezt a foglalkozást, sok embert meggyógyított, sok jóbarátot szerzett a fiatalság körében és majdnem olyan boldog volt, mint egykor Kínában.

De olt volt az igazi flotta, amelyet nem tudott elfelejteni és amely nem feledkezett meg róla. 1936-ban, ötvenkétéves korában tényleges szolgálatba lépett és 1940-ben (hol volt már akkor a Polgári Átképző Tanfolyam!) Kay-Westben, egy tengeralattjárón teljesített szolgálatot. Néha aggodalom fogta el: nem találja-e majd a felsőbbség öregnek, ha egyszer komoly háborús veszélyben komoly feladat várna rá.

Pedig ebben az időben már kibontakoztak küldetésének körvonalai. 1941 szeptemberében Cavite-be rendelték; december 7-én reggel kellett volna indulnia San Franciscoból. Az indulást elhalasztották és dr. Wassellt máshová irányították. Január végén indult el a hajója - Jáva szigete felé.

Két amerikai cirkáló, a Houston és a Marblehead február negyedikén a jávai part mentén súlyos vereséget szenvedett a sokszoros túlerőben lévő japán haderőtől. A hajók erősen megrongálódtak, de azért valahogyan bevonszolták magukat a kikötőbe. A sebesülteket elszállították a sziget belsejébe, a jávai kórházba. Dr. Wassellt, aki csak néhány napja érkezett a szigetre, különleges megbízással szintén odarendelték.

„Dr. Wassell - így szólt az Egyesült Államok elnöke abban a rádióbeszédében, amelyet 1942. április 28-án intézett az amerikai néphez - nem hagyta magukra betegeit, bár ez azt jelentette számára, hogy velük együtt a japánok fogságába kerül. De ő betegeit is meg akarta menteni ettől a sorstól és elhatározta, hogy megkísérli a lehetetlent: kiszabadítja Jávából kilenc emberből álló kis csapatát. Mindegyiküket külön-külön megkérdezte, vállalják-e a kockázatot és valamennyien vele tartottak. Először a tengerpartra kellett velük kijutnia. Testileg-lelkileg gyötrelmes vállalkozás volt ez, lángban álló szigeten, folytonos légitámadások között, olyan betegek számára, akik közül egyik-másik megmozdulni is alig tudott. De dr. Wassell tudásával és gondoskodásával életben tartó! la őket és saját bátorságával lelkesedést öntött beléjük. Ahogyan a flotta hivatalos jelentése mondja: „Dr. Wassell hasonlatos volt ama Jó Pásztorhoz, aki életét adja juhaiért.”

[1] Különleges amerikai intézmény; az első világháború veteránjainak és az ifjúságnak polgári foglalkozásokra való átképzésére.

1.

A Marblehead matrózai fel-felnéztek fekvőhelyükről; szerették volna tudni, miféle ember lesz az új orvosuk. Sebesültek voltak, összeégettek, szenvedők; sokezer mérföldnyire hazájuktól, idegen országban, idegen nyelven beszélő emberek között; hajójuk összeroncsolódott; csatát vesztettek. A testi fájdalom, a vereség szégyene és az elhagyatottság érzése versenyt gyötörte őket a hosszú úton, amely Tjilapjaptól, a partról a sziget belsejében lévő kórházig vezetett. Ott ügyes kezű hollandus sebészek foltozgatták össze őket és a betegeket lassankint valami szomorú nyugalom szállta meg. A hollandusok nagyon kedvesek voltak és a bennszülött ápolónők úgy surrantak ide-oda az ágyak között, mint a barátságos kis állatkák. De, ami ennyi baj után igazán jobb kedvre tudta deríteni ezt a szomorú csapatot, az a jó hír volt, hogy egy amerikai hajóstiszt-orvost rendeltek ki a gondozásukra.

Amikor az ember beteg, kínok között hánykolódik és segítségre szorul: a doktor személye nagyon fontossá és érdekessé lesz számára. Ha a betegnek elég ideje van, hogy maga elé képzelje az orvosát, akaratlanul is eszményképet alkot magának felőle és ezt a saját képmására teremti meg. McGuffey, a hajószakács, akinek könnyebb sebesülései voltak, mint a többieknek, úgy képzelte el, hogy a doktor hatalmas, megtermett legény; földönjáró félisten, akinek erős a keze és mély, dörgő a hangja, mint a skót juhászkutya ugatása. McGuffey az óriás termetű embereket szerette és a selyemszőrű, erős, hűséges kutyákat. Francini, a másodosztályú matróz egészen másképen képzelte el a doktort. Háború előtt matematikát szeretett volna tanulni és tüzértiszt akart lenni; most azonban csak egyetlen vágy égett lázas agyában: bár enyhülnének végre a szörnyű kínok, amelyeket srapnel-szaggatta sebei okoztak neki. De azért ő is gondolt rá néha, milyen lesz a doktora: nyugodt, tanult embernek képzelte, aki az emberi test problémáit úgy oldja meg, mint a matematikus egy nehéz másodfokú egyenletet.

Nem igen gyanították egymásról és a világért sem vallották volna be, hogy valamennyien eszményképet festegetnek maguknak az orvosukról. De amikor megtudták, hogy a doktor aznap orvosi látogatásra készül a kórteremben, kíváncsian, vágyódva és reménykedve pillantottak fel, valahányszor ismeretlen lépések neszét hallották a folyosó felől.

És egyszerre csak belépett a doktor.

Első pillanatban, mielőtt még őt magát megláthatták volna, a cigarettáját látták hosszú, fehér szipkában. Ez váratlan látvány volt és most már elkészülhettek rá, hogy több meglepetés is vár rájuk; még pedig a kellemetlen fajtából, mert ha tökéletesnek képzeltünk valakit, elszomorító az ellenkezője. Nem volt ezen az emberen semmi bámulatraméltó - kivéve talán a fülét, amely eléggé nagy volt. (McGuffey, akinek tulajdon jobbfülét felerészben leégette egy bombatámadás, először is ezt vette észre rajta). Azután: az öltözködése sem olyan hanyag, sem olyan gondos nem volt, hogy legendákat szőjenek róla a kórház világában; nyitott inge és könnyű vászonnadrágja mindennapian rendes és tiszta volt; és szinte mentegetőző arckifejezéssel lépett be a kórterembe, mintha nem volna benne egészen bizonyos, hogy jó helyen jár.

Még hozzá, nemcsak, hogy hosszú szipkával a szájában nyitott be, hanem rá is támaszkodott az utolsó ágyak egyikének a támlájára és lassan, vontatott hangon szólalt meg:

- Jó reggelt, fiúk!

Azután megmondta a nevét, de hozzátette:

- Hívjanak csak doktornak, vagy akárhogyan, ahogyan maguknak tetszik.

(McGuffey cinikusan gondolta magában: majd mindjárt hívlak valahogyan, csak szórd tele tovább is az ágyamat cigarettahamuval...) A doktor meg tovább beszélt, mintha a saját hangja önbizalmat öntött volna beléje:

- Fődolog, hogy tudják meg: azért vagyok itt, hogy segítségükre legyek. Fel hát a fejjel; most már az egyenesben vagyunk, és mától kezdve minden jóra fordul. Természetesen ezentúl is a holland doktorok kezelik magukat (hála Istennek - gondolta McGuffey); az én feladatom csak az, hogy felügyeljek magukra a gyógyulás ideje alatt és valamennyiüknek gondjukat viseljem. Ne búsuljanak: egy-kettőre makkegészségesek lesznek valamennyien.

A Marblehead sebesültjei gondolatban sóhajtottak egy rövidet. A régi nóta. Nem rossz szöveg, szó sincs róla és ha jó, durva tengerészhangon harsogják a fülükbe, még jól is esett volna hallaniuk; kissé életkedvre kaptak volna tőle. De ez a furcsa, lassú, vontatott beszéd és ez a hosszú cigarettaszipka - nem, mindez együtt egy cseppet sem hatott meggyőzően.

McGuffey vállat vont a takarója alatt és azt gondolta magában: ilyen a mi szerencsénk, mindennek a tetejébe még ilyen alakot is küldenek a nyakunkra.

2.

Ebben a pillanatban a doktor sem volt éppen elragadtatva a megbízatásától. Először is: sejtelme sem volt róla, mi lesz itt a dolga, mert a kórház olyan jól volt felszerelve és a holland orvosok szemmelláthatóan olyan kitűnően értették a dolgukat, hogy úgy látszott: nem igen lesz itt tennivalója. Eleinte tehát nem sok jót ígért itt magának - nem cinizmusból, inkább megalázkodásból, annak a rideg valóságnak a tudatában, hogy amióta csak a világon van, egyetlen állásában sem sikerült igazi nagy eredményeket felmutatnia. Nem volt valami nagy szerencséje sem a tudományos pályán, sem a közéleti működés terén, akár Kínában próbálkozott, akár odahaza a hazájában.

Nem szokta arra vesztegetni a drága időt, hogy sajnálgassa magát; de most, amikor már ötvenhétéves is elmúlt, mélabúsan gondolt arra, hogy azt a bátor bizakodást, amely alaptermészete volt és amellyel minden új munkájába belefogott: nem mindig igazolta a siker. Lehetséges - gondolta, de megint csak anélkül, hogy elérzékenyült volna saját sorsán - hogy ő is csak azok közül való, akiket a világ „szerencsétlen flótásoknak“ nevez; akiknek „semmi sem sikerül". Annyi bizonyos: éppen elég balsikerre tekinthet vissza ahhoz, hogy elgondolkodjék rajta: hozhat-e valakinek szerencsét a vele való kapcsolat.

Mostani állását azonban egyedül a szerencsének köszönheti. Vagy talán a balsorsnak. Felfogás dolga.

A gyógyszerkészletet rendezte a surabayai kikötőben, amikor különös felfedezésre bukkant: egy ládában, amelyben a felirat szerint jódtinktúrának kellett volna lennie, torpedógyutacsokat találtak, amikor felnyitották. Ennek fele sem volt tréfa; szabotázscselekedetre is lehetett gondolni. A doktor sietett a tengernagyi hivatalba, hogy jelentést tegyen az esetről. Véletlenül akkor ért oda, amikor a tengernagy éppen kétségbeesetten igyekezett egy orvost előkeríteni valahonnan. A beszélgetés tehát igen egyoldalúvá vált és el sem jutott a torpedógyutacsok ügyéig.

- Végre, egy doktor! Soha jobbkor.

- Tengernagy úr, én...

- Nem fontos a neve. Akárhogyan hívják, éppen magát kerestem.

- Tengernagy úr, én azért jöttem, hogy...

- Bánom is én, hogy miért jött. Szükségem van egy orvosra a jávai kórházban...

- De tengernagy úr...

- Holland kórház és a mi sebesültjeink feküsznek benne; legtöbben a Marblehead hajóról. Szükségem vagy egy amerikai orvosra, összekötő tisztnek. Maga megfelel. Induljon azonnal.

- Parancsára tengernagy úr, de én tulajdonképen azért jöttem, hogy jelentést tegyek egy ládáról, amelyben...

- Nincs idő jelentgetésekre. Adja majd be írásban. Félóra múlva indul egy repülőgép.

- De...

A tengernagy azonban már ott sem volt. A doktor magára maradt, zsebében a torpedógyutaccsal (ennek kellett volna igazolnia a jelentését, ha ugyan eljutott volna odáig) és fülében csengett a félreérthetetlen parancs: Induljon azonnal. Félóra múlva megy a repülőgép.

Mit tehetett volna? Felszállt a repülőgépre és most itt volt a kórházban, azok között az emberek között, akikről maga sem tudta, hogyan, de neki kellett gondoskodnia. Azonban tisztában volt azzal, hogy a haditengerészetnél meg kell tennie, amit parancsoltak neki. Ha megteszi, minden rendben van. Kevesebbet nem szabad tennie, de többet sem vár az embertől senki. Mivel pedig ezek a fiúk szintén a haditengerészetnél szolgálnak, bizonyosan éppen olyan jól tudják, mint ő, hogy nem a maga jószántából került közéjük.

Még valamit feltett magában, (bűnbánóan gondolván vissza egy-két esetre a múltjából): nem húz többé ujjat a bürokráciával, még akkor sem, ha ez azt jelenti, hogy órákat kell töltenie azzal, amit a világon legjobban utált: hivatalos űrlapok kitöltésével. És hogy jószándékát azonnal be is bizonyítsa önmaga előtt, elővette a noteszét, hogy feljegyezze a sebesültek személyi adatait. Végigment a két sor ágy között és egyenkint megkérdezte minden betegtől - már amelyik olyan állapotban volt, hogy tudott neki felelni, - mi a neve, hány éves, mi a rangja, milyen a katonai múltja, melyik felekezethez tartozik és így tovább.

Így ütött ki a doktor első találkozása a Marblehead legénységével és ez az első személyes találkozás csak még keserűbb kiábrándulás volt majdnem valamennyiük számára. Az egyetlen kivétel Sun volt, a kínai hajópincér, akit borzalmasan összeégetett az a japán bomba, amely néhány nap előtt csapolt be a Marblehead konyhájába. Sun azóta egy mukkanást sem hallatott, még az egésznapos, kínos-keserves utazás alatt sem, amig Tjilatjaptól a jávai kórházig jutottak; szemhunyorítás nélkül engedte, hogy a holland doktorok csináljanak vele, amit akarnak - bár ez alapjában véve bolondság volt, mert ha csak a legkisebb jelét is adta volna annak, mennyire fáj a kezelés, kapott volna még egynéhány injekciót és nem kellett volna szenvednie.

Sun nem várt már semmit - vagy talán elkészült mindenre: ezért még az sem lepte meg, amikor a doktor megállt az ágya mellett és anyanyelvén szólt hozzá.

A doktor kiment a kórteremből és minden szükséges tudnivalót átmásolt a noteszéből abba a hivatalos jelentésbe, amelyet majd annak idején személyesen lesz szerencséje átadni a surabayai haditengerészeti főhadiszálláson. Lassan, keservesen dolgozott, de hát kötelesség: az kötelesség. Azután látogatást tett egy másik betegszobában, amelyben a Marblehead könnyebb sebesültjei feküdtek; itt helyezték el a Houston sebesült matrózait is. Itt is fel kellett vennie a betegek adatait, mert hát ő volt az összekötő tiszt a holland orvosok és valamennyi - összesen negyvenkét főnyi - amerikai bajtárs között. De mint minden vérbeli orvos: ő is azok iránt érdeklődött legjobban, akiknek legnagyobb szükségük volt rá; már ment is vissza a „komoly“ kórterembe, második és most már nem egészen hivatalos látogatásra. Különben is épen úgy szeretett beszélgetni, mint amennyire utált irkáin! és most, hogy túl volt az írásbeli feladaton, megengedhette magának, hogy kissé elszórakozzék a betegeivel. Minden ágynál megállt, mosolyogva szólt néhány barátságos szót azokhoz, akik tudtak rá figyelni; szó nélkül rámosolygott azokra, akik olyan rosszul voltak, hogy alig hallották, mit szólnak hozzájuk és jóindulatú, résztvevő doktor-pillantással nézte végig azokat, akik még nem tértek eszméletre. A betegek most már kezdték az igazi dr. Wassellt látni benne és nem azt, akit lázas álmaikban elképzeltek: ez volt az első lépés ahhoz, hogy megszeressék.

Minden beszélni tudó betegét megkérdezte, honnan való. Amikor egyikük azt felelte, hogy Arkansas-ból, a doktor élénken érdeklődött, hogy az állam melyik tájáról és amikor választ kapott, diadalmasan kiáltott fel:

- Remek! Ismerem azt a helyet. Ott kezdtem meg az orvosi gyakorlatot, közel harminc év előtt. Egy ültetvénynek voltam a rendelőorvosa; majdnem minden betegem színes volt; hol tudtak fizetni, hol nem. Hát hol egy kocsi fát hordattam be velük az udvarba, hol egy zsák krumplit fogadtam el honorárium fejében; néha egy csirkét is hozott valamelyik vasárnap ebédre, - nekik is, nekem is kellemesebb volt így, mintha pénzért kellett volna zaklatnom őket. Nehéz idők voltak, sok házigonddal és gyakran mérföldeket kellett megtenni lóháton, hogy az ember eljusson a hegyekbe valami kis kalyibához - de, akár hiszi, akár nem, olyan okos lovam volt, hogy ha késő éjszaka hívtak beteghez, csak odafelé kellett ébren lennem; visszafelé magától hazatalált az én jó öreg lovacskám; alhattam a hátán, mint a bunda. Ismert minden utat, minden gázlót, minden hidat és szépen kikerülte a lehajló faágakat, hogy ne csapódjanak az arcomba. Nem volt olyan jó lovam soha, nem is lesz többé...

Az arkansasi fiú arca - Hanrahannak hívták - túlságosan össze-vissza volt kötözve ahhoz, hogy elmosolyodhassék, de az a félszeme, amely kilátszott a kötés alól, ragyogott a gyönyörűségtől, amig a doktor elbeszélését hallgatta.

A szomszéd ágyban fekvő beteg, aki szintén odahallgatott, hirtelen közbeszólt:

- Kínai nyelven beszélt az előbb, doktor?

A doktor feléje fordult:

- Persze, hogy kínai nyelven. Évekig éltem Kínában. Missziós orvos voltam odakint... De azért végig megmaradtam arkansasi sündisznónak.

Hanrahan egyetlen szeme megint felragyogott.

Mielőtt kiment a kórteremből, még egyszer megállt McGuffey ágyánál - ez volt legközelebb a kijárathoz - és búcsúzóul ezt mondta a betegeknek:

- Fiúk, vegyék még egyszer tudomásul: azért vagyok itt, hogy segítségükre legyek. Akármit szeretnének, csak szóljanak. Nem kell semmi ceremónia, csak mondják meg, mi a kívánságuk és én teljesítem, ha módomban áll, - természetesen, ha nem ütközik a szabályzatba. Észrevette, hogy McGuffey kissé szemtelenül nézegeti.

- Halljuk, McGuffey, mit forgat a fejében. Talán kívánna valamit?

- Sok mindent, doktor úr, de nem hiszem, hogy örülne, ha megmondanám.

Egypáran elnevették magukat, de nem sokan, mert a legtöbbjük nem volt éppen nevetős kedvében. A doktor elsiklott a felelet felett; már ismerte az ilyenfajta embereket (vagy inkább azt hitte, hogy McGuffey azok közül való, akikre gondolt): ezekkel nagyon sok baj lehet, ha az ember felbátorítja őket a pimaszkodásra. Várt, még egy pillanatig; remélte, hogy még megszólal majd valamelyik betege. Végre, messziről, a kórterem mélyéből felhangzott egy mély, bánatos hang: Goode-nak a hangja volt, aki elveszítette a félszemét:

- Mindnyájunknak egy a kívánságunk, doktor. Haza szeretnénk menni.

Senki sem nevetett, nem is szólt senki egy szót sem. De a mélységes hallgatás, amely Goode szavait követte, mindennél ékesebben beszélt. A doktor megértette őket; maga is csodálkozott rajta, mennyire megértette. Hazavágyódnak ezek a szegények, hát van ennél természetesebb? A kórház tiszta és kényelmes; a holland doktorok jóságosak és értik a dolgukat, de azért csak jobb volna az óceán túlsó partján, odahaza... De hát ezen nem lehet segíteni. Néhány lépést tett a két ágysor között lévő keskeny utón és csöndesen mondta:

- Tudom, fiam. Ha nem mondta volna, akkor is tudnám. De hát, látja, ezen az egy bajon nem segíthetek. Azért küldtek ide, hogy