Helenának, Malgosiának,
Ednek, Lorinak és Miának

•

Izaac, Lea, Chaim, Izydor és Ernestyna Diamant,
illetve az összes przemyśli zsidó és lengyel emlékének, akik a gyűlölet miatt életüket vesztették

1.

LENGYELORSZÁG, PRZEMYS´L
1942. NOVEMBER

Van valaki odakint. A sötétben.

Kinyitom a szememet.

A sötét ugyanolyan, mint általában. Akár egy üres lap. Érzem a káposzta illatát, amelyet Emilika főzött két emelettel alattunk. Hallom alvó húgom szuszogását. A sötét azonban mégis megváltozott. Visszhangzik. Fülem ezt eddig nem érzékelte.

Van itt valaki.

Már felébredtem.

Csöndesen kitakarózom, hallgatózom, lábamat leteszem a földre. A matrac egyik rugója puskalövésszerűen kipattan. Húgom szuszog, de nem mozdul meg.

Ha van itt valaki, nem a szobában van.

Mezítláb átsurranok a deszkapadlón, és ujjamat a szőnyeg szélére teszem, amelyet az ablakra szögeztem. Az utcalámpák ragyognak, fényükben a kövér hópelyhek úgy csillognak, akár a por. Az épület melletti járda elhagyatott, és a szemben lévő ablakok halottak szeméhez hasonlatosak: elsötétítik őket a függönyök, ruhák, szőnyegek. Akár az én ablakaimat.

Przemyślben a fény olyan, mintha cukorreklám volna. És nem túl okos dolog felhívni rá a figyelmet, hol van az édesség.

Hagyom, hogy a szőnyeg visszahulljon a helyére, és odamegyek az ajtóhoz. Fülemet a fára tapasztom, mielőtt elfordítom a zárat. A szobánk előtti üres folyosó az üres lakás üres szobáit köti össze. Ahogy lennie kell. Minden úgy van, ahogy lennie kell.

Majd zaj töri meg a csöndet. Hangosabb, mint egy fegyver. Mellkasomba félelem hasít, mintha gránát robbanna. Tudom, mi ez a hang, amelyet eddig nem vettem észre.

Valaki kopog a bejárati ajtón.

Tudják. Tudják. Tudják.

A szavak szívem ritmusára lüktetnek.

Kipattan még egy matracrugó, és érzem, hogy Helena mögém settenkedik. Nem szólal meg. Még csak hatéves, de már jól tudja, hogy most nem tehet fel kérdéseket.

Megint kopognak, ez alkalommal hangosabban, és suttogás szűrődik be a repedéseken.

– Stefania?

Ez egy csel. A Gestapo rá akar venni, hogy ellenkezés nélkül ajtót nyissak. Hogy ne kelljen betörniük. Hogy szép, hibátlan lakásba költöztethessenek egy kedves német tisztet és törvénytisztelő feleségét, akinek rendezett a haja, és be vannak foltozva a harisnyái.

Ezek szerint kint akarnak lelőni, mint Schwarzer urat.

Megint suttognak.

– Nyisd ki az ajtót! Fusia!

A Gestapo ezt a becenevet nem ismerheti.

Kinyújtott karral futok oda az ajtóhoz, ujjaim az újonnan megjavított zárat keresik. Tudom, hogy nem ő az. Az nem lehet. Mégis a zár után tapogatózom, elfordítom, és kinyitom az ajtót. Helenának eláll a lélegzete. Vagy talán az enyém áll el. Mert a folyosón lógó csupasz villanykörte fényében látom, hogy nem ő az. Egyáltalán nem az, akire számítottam.

– Max! – suttogom.

2.

1936

A Przemyśl előtti életem tele volt tyúkokkal. És lovakkal. Tiszta levegő, fák és hosszú barna földek vettek körül, amelyek úgy görbültek a dombokon, akár egy gyűrött takaró. Tavasszal és ősszel kanyargós ösvényeken szaladtam az iskoláig, és amikor a hó túl vastagon állt, rozslevest ettem kenyérrel párás konyhánkban. És minden vasárnap, akár volt hó, akár nem, elmentem a misére Bircza városába: egy szénásszekér hátuljában utaztam nyolc testvéremmel együtt. Röviden: tökéletes gyerekkorom volt.

Mégis gyűlöltem. A disznóól bűzlött, ahogy az árnyékszék, a pöcegödör és a napon szántó munkások is. Gyűlöltem a fűben rejlő trágyakupacokat, amelyek tönkretették a cipőmet. Anyám kezének vörösségét, miután mosott vagy szülésnél segédkezett. Gyűlöltem a tyúkok folyamatos, idegtépő kotkodácsolását. Be nem fogták volna a csőrüket. Biztos voltam benne, hogy sohasem alszanak. Kivéve azt az őrült kakast, amely a nap helyett a felkelő holdra kukorékolt.

A csirkekopasztás nem volt ellenemre.

Tizenegy éves koromban próbáltam először elmenekülni. Anyával elutaztunk postakocsin a városba, hogy meglátogassuk két felnőtt nővéremet, akik ott dolgoztak. Anya azt mondta, ez az ajándékom a születésnapomra, amely húsvét szent hetére esett. Mind a kilencen húsvétkor születtünk, legalábbis akkor ünnepeltük születésnapunkat. Anyának nem volt rá ideje, hogy megjegyezze az igazi dátumokat. Vagy az igazi nevünket. Engem sohasem hívtak Stefaniának: Stefinek, Stefusiának, Stefushkának, de leginkább csak Fusiának szólítottak.

Ha kilenc gyerekem lenne, én sem emlékeznék a nevükre.

Anya kifizette a kocsist, majd megfogta a kezemet. Bőre kemény volt és érdes. Anya többnyire jó gondomat viselte, ahogy tata is, amikor még életben volt. Mindannyiunkra gondot viseltek. De azért a kezét nem akartam megfogni.

Mostanában néha hiányzik a keze.

A Przemyślbe vezető út hátralévő részén rángattam magamat és tekeregtem, végül azonban elfelejtettem a zavarba ejtő kézfogást. A köves utakon kocsik robogtak, és az autók dudája úgy bőgött, akár a birkák. Egy vonat gőzfelhőket eregetett a magasba. És a gazdasszonyok lármája, akik árakat kiabáltak a téren, annyival kellemesebb volt, mint a tyúkok hangja! Zene volt füleimnek. Egy rezesbanda. Kész szimfónia.

Nyitott bódéknál és üvegkirakatos boltokban vásároltunk. Új ruha anyának, egy pár cipő nekem és főkötő a kisbaba Helenának. Megsimogattam a piros selyemszalagokat és egy tábla csokoládé fényes ezüstpapírját. Nővéreim elegáns ebédet adtak nekünk: a hús nem a vágóhídról, hanem konzervből került elő, és tiszta terítő került az asztalra harmadik emeleti lakásukban. Anya kifulladt, mielőtt még felértünk volna, én azonban egyből le akartam szaladni, csak hogy újra felmászhassak.

Anya és nővéreim teát szürcsöltek, míg én az üvegablaknak nyomtam az orromat, és valósággal ittam az utcán látottakat. Amikor ideje volt indulni, elsírtam magamat. Könyörögtem. Toporzékoltam. Fenyegetőztem és sírtam, hadd maradhassak. Majd alszom a földön. A lépcső alatt. A nővéreim nem bánnák. Nem okoznék nekik gondot – pedig igazi bajkeverő voltam. Anya durva keze azonban visszavonszolt a postakocsihoz.

Másfél év múlva engedett el újra a városba. Ez alkalommal, amikor beléptem a przemyśli forgatagba, csaknem tizenhárom éves voltam. Okosabb lettem, bölcsebb és nőiesebb: kinőttem mellben a ruhám felsőrészét. És tudtam, hogyan játsszam anya játékát. Halkan beszélgettem a nővéreimmel – megvitattuk a múlt hónapban küldött levelemet. Ebéd után megtöröltem a szájam sarkát, keresztbe tettem a lábamat, teát ittam, és csöndben hallgattam, míg anya beszélt. És amikor eljött az idő, hogy felszálljunk a postakocsira, közöltem vele, hogy én nem megyek.

Anya könyörgött. Esedezett. Még sírt is egy kicsit. Toporzékolni azért nem toporzékolt. Azt mondtam neki, hogy Marysia tud nekem munkát szerezni.

– Így igaz, anya – erősítette meg Marysia. – Diamant asszony keres valakit. Pár utcára van innen.

Azt is elmondtam, hogy Angia csinált nekem fekvőhelyet a kanapé mögött.

– Két takarót is adok neki, anya. És minden héten elvisszük a misére – nyugtatta anyánkat Angia.

Elmagyaráztam, hogy keresetem egy részét odaadom a nővéreimnek, hogy tudjanak miből etetni. És hogy annál is többet küldök majd haza a tanyára, hogy anya felvehessen még egy bérest. Vagy vehessen még tyúkot.

– Hát nem jönne jól, anya? – mosolygott Marysia.

– De Fusia, mi lesz az iskolával? – tétovázott anyám.

Lesimítottam a ruhámat.

– Przemyśl lesz az iskolám, anya.

Anyám végül nélkülem szállt fel a postakocsira.

Amikor az első munkanapomon Diamanték boltjába tartottam, útközben megkergettem a galambokat, bekukucskáltam az épületek közötti apró sikátorokba, megbámultam egy fényképstúdió kirakatát, és játszottam egy kóbor macskával. Zengtek a katedrális harangjai, és az égbolt tökéletes, élénkkék színben pompázott.

Amikor kinyitottam a bolt ajtaját, megszólalt egy csengő, és a pult mögött gubbasztó nő felnézett. A levegőben friss kenyér, alma, csomagolópapír és spárga illata terjengett, és láttam, hogy a vitrinek mögött becsomagolt csokoládék sorakoznak. A nő tetőtől talpig végigmért, míg én a lábujjamon billegtem. Feneke a szék mindkét oldalán lelógott.

– Nocsak – mondta –, mit hozott ma nekem a napfény! Biztosan te vagy a Podgórska lány. Mi a keresztneved, kis kecelém?

– Stefania. – Izgatott lettem, hogy igazi nevemet használhatom.

– Én Diamant asszony vagyok. Tudsz olvasni, Stefania?

– Igen, Diamant asszony.

– Írni is?

Bólintottam. A tanya azért nem volt annyira isten háta mögötti hely.

– Jó. Nagyon jó. Akkor kérlek, számold meg a polcon sorakozó árut.

A pult mögötti sarokba tettem a kabátomat az ebédre hozott kenyérrel és sajttal egyetemben, majd Diamant asszony odaadott egy táblára erősített papírlapot, amin egy kis ceruzavég lógott. Cipőm talpa élesen kopogott a nyikorgó padlón, amitől fontosnak éreztem magamat, és elmosolyodtam. Nagy, tiszta betűkkel írtam a leltárt, míg Diamant asszony gondosan számsorokat vetett a könyvébe. Amikor átkémleltem egy üveg szódavízen, barna szempár bámult rám a polc túloldaláról.

– Mindig énekelsz számolás közben? – kérdezte a hozzá tartozó hang. Egy fiú mély hangja volt.

Mellkasomra szorítottam a táblát, és elpirultam. Dúdoltam magamban. Mint egy kislány.

Valóban kislány voltam. Csak még nem tudtam.

A vizesüvegek között kandikáló szempár összehúzódott, majd eltűnt. Aztán újra megjelent a polcok mögött, kikémlelt fölöttük. Magas, vékony, még növésben lévő fiú volt, sötét szemöldöke fölött kusza fekete haj göndörödött. Elvigyorodott.

– Ne hagyd abba! – mondta. – Jól szórakozom. Hogy hívnak?

– Stefania.

A fiú oldalra billentette a fejét.

– Senki sem szólít így, ugye?

Igaza volt.

– Mi a beceneved? Stefi?

– Stefushka.

Nem felelt.

– És Stefusia – tettem hozzá. – És Fusia. De jobban szeretem, ha…

– Stefi, Stefushka, Stefusia, Fusia. – A fiú megrázta a fejét. – Túl késő. Fusiának foglak hívni. Énekelj még egy dalt, Fusia! Mame akár belépőt is szedhetne...

– Izio! – kiáltotta Diamant asszony a székéből. – Hagyd békén azt a gyermeket, bubbala! Ez az első napja. Nemen dejn tukisz cu súle.

– De mame…

– Indíts az iskolába!

A fiú vállat vont, elszaladt, és csatlakozott két másik fiúhoz, akik a bolt ajtajában vártak rá. Az egyik magasabb volt, a másik alacsonyabb, de ugyanolyan fekete hajuk volt. Mindhárman idősebbek voltak nálam.

Testvérek, gondoltam magamban. Tudtam, milyenek a fiútestvérek. Ha az embernek fiútestvérei vannak, meg kell tanulnia kiállni magáért.

Visszatértem a munkámhoz, kipipáltam egy sort, és elkezdtem teljes hangerővel énekelni egy tangót, amelyet anya mindig kikapcsolt a rádióban. Ez persze azt jelentette, hogy én mindig meghallgattam, amikor csak tudtam.

Szavaid felröpítenek a viharfelhőkbe,

Nevetésed jéghideg bűbáj…

Éreztem, hogy a helyiség megtelik várakozással.

Nem kellenek az üres szavaid. Nem kell

a csöpögő nevetésed.

Inkább menj a…

A következő szót nem mertem kimondani. Helyette azt énekeltem: „az iskolába”. Mögöttem nevetés tört ki, én visszafojtottam a mosolyomat, míg a fiúk lökdösődve kiszaladtak az ajtón, és megszólalt a csengő. Amikor odasandítottam Diamant asszonyra, láttam, hogy rázza a fejét, de a szeme mosolyra húzódik, mint a fiának.

Ez rítussá vált. Izydor Diamant, akit a legtöbben csak Izióként ismertek, minden reggel bedugta a fejét a boltba, és azt mondta: „Énekelj nekem, Fusia!” Én pedig kitaláltam egy goromba dalt, amellyel elküldtem melegebb égtájakra. Egy héten belül az egész Mickiewicza utca Fusiának hívott.

Megtudtam a többi fivér nevét is. Henek volt a legfiatalabb, ő nem ért rá velem foglalkozni. Izio után Max következett, ő már gyakornokként dolgozott, és gyakrabban mosolygott, mint beszélt. Volt még egy bátyjuk, Chaim, aki orvosnak tanult egy olyan olasz városban, amelynek sohasem hallottam a nevét, és egy nővérük, aki Lvivben élt nem messze tőlünk. És ott volt Diamant úr, aki éppen valami betegségből lábadozott, amelynek a véréhez volt köze. Kiderült, hogy szombatonként nem fogok dolgozni, mert Diamanték zsidók, és hogy Diamant asszony kiváló babkát tud készíteni.

A boltban padlót söpörtem, csomagoltam, polcot poroltam, és Diamant asszony azt mondta, gyorsan tanulok. Nemsokára a piactérre is engem küldött, ahol az igazi üzlet folyt. Ekkor láttam életemben először verekedést: két fiú a csatorna késő nyári piszkában öklözte egymást.

Nem olyan volt, mint amikor a fivéreim vagy a birczai iskolatársaim dühbe gurultak. Ez csúnyábbnak tűnt.

Egy rendőr csak nézte a jelenetet, és közben elnyomta a cigarettáját a járdán, majd egy piszkos nadrágú, zsírfoltos arcú férfi áttört a bámészkodók körén, megragadta a két fiút a gallérjuknál fogva, és szétválasztotta őket. Mindkettő sziszegett és fújt, mint a macskák. A férfi megrázta azt, amelyiket a jobb kezével tartotta, mire a fiúnak összekoccantak a fogai.

– Mi lelt, Oskar? – vonta kérdőre a férfi. – Miért verekszel az utcán, mint egy közönséges bűnöző?

– Ő ütött meg! – préselte ki magából Oskar.

– Ó, hogy ő ütött meg! És semmi oka nem volt rá? – A férfi a másik fiúra nézett, ahogy a tömeg is.

Az felvette a kalapját, és letörölte az orrából folyó vért.

– Piszkos zsidónak nevezett.

A férfi megrázta a fejét, majd megint megrángatta Oskart.

– Mi ütött beléd? Nézd meg ezt a fiút! – Nem tudom, Oskar látott-e bármit is keresztbe álló szemével. – Van karja, lába, és vér folyik az ereiben. Mit érdekel téged, hogy a családja Mózest követi? Most pedig nyújts neki kezet! Gyerünk! Különben szólok anyádnak.

A fiúk kelletlenül kezet ráztak, és amikor elváltak, és a tömeg is oszlani kezdett, hallottam, hogy mögöttem egy nő azt motyogja: „Mocskos zsidó.”

Jó áron sikerült szilvát vennem Diamant asszonynak. Amikor aztán visszaszaladtam a boltba, besurrantam a vécébe, és megnéztem magamat a tükörben. Megérintettem az arcomat, a bőrt a karomon, barna hajamat. Azért gyűlölik azt a fiút, mert zsidó. Vajon Diamanték megutálhatnak azért, mert katolikus vagyok?

Aznap délután lecsábítottam Diamant asszonyt a székéről, és rávettem, hogy csinálja meg a tornagyakorlatokat, amelyeket az iskola előtt gyakorló diákoktól láttam. A mozdulatok következtében pár csinosan becsomagolt csokoládé lerepült a polcról, Diamant asszony pedig csak nevetett és nevetett, miközben nyakának redőiből törölgette a verítéket.

– Néha, kecelém – megtudtam, hogy ez azt jelenti, „kiscicám” –, perzselő napfényt hozol magaddal. – Utána adott egy csokoládét, és puha arcán gödröcskék jelentek meg, miközben magának is kicsomagolt egyet.

Hirtelen belém hasított a felismerés, hogy Diamant asszony magányos volt, mielőtt elkezdtem a boltban dolgozni. Most már azonban nem az. Én is magányos voltam a tanyán, habár voltak testvéreim, édesanyám, sőt, még egy csirkékkel teli ólunk is. Ám testvéreimnek megvolt a saját életük, anyámnak pedig túl sok gondja volt. Most már azonban én sem voltam magányos.

Vasárnap, amikor Angiával elmentünk a misére, köszönetet mondtam Istennek a Diamant családért. Végtére is Mózes az én Bibliámban is szerepelt, és biztos voltam benne, hogy Isten szerette őt.

Elkezdődött az oktatásom.

Izio trágár jiddis dalokat tanított nekem, én pedig úgy döntöttem, nem hozok sonkás szendvicset a boltba, habár Diamant asszony azt mondta, nem bánja. Amikor beköszöntött a tél, és hamar sötétedett, rendszeresen a Diamant családnál vacsoráztam – lakásuk egy sarokra volt a bolttól. Ekkor a többé-kevésbé felnőtt fiúk az orvostudományról beszéltek, Diamant úr pedig olyan kérdéseket tett fel, hogy: „Melyik a jobb? A jó háború vagy a rossz béke?” Hallgattuk az érvelésüket, miközben Diamant úr hátradőlt, és egymás után szívta a cigarettákat. Ezeken az estéken Izio mindig hazakísért: együtt gyalogoltunk a vastag, hideg hóban, amely aranyszínűen csillogott az utcai lámpák fényében.

Diamant asszony minden reggel tornázott velem. Egy idő után be kellett vennie a ruháit. Az enyémeket ezzel szemben ki kellett engedni. Megtanultam, hogyan mosolyogjak úgy egy fiúra, hogy egyetlen csokoládé helyett kettőt vegyen, és még bájosabban mosolyogtam, amikor az egyiket a kezembe nyomta.

Majd amint megszólalt a kis csengő, visszatettem a csokoládét a helyére, és betettem az érméket a kasszába, ami kuncogásra késztette Diamant asszonyt. Csigákba tűztem a hajamat, kölcsönkértem nővérem rúzsát, és dúdoltam, miközben a rádióban bemondták, hogy Németország megszállta Csehszlovákiát. És amikor Angia elment Krakkóba, Marysia pedig a város túlsó végébe akart költözni, Diamant asszony csak csettintett a nyelvével, összehúzta a szemét, és azt mondta:

– Akkor hozzánk költözöl, kecelém.

A Diamant család lakásában nem volt üres szoba, ezért csináltak nekem egyet a folyosó végén. Volt benne egy fekhely, egy asztal lámpával, fölötte tükörrel, a magánszférát pedig vörös függöny biztosította. A Krisztust és Szűz Máriát ábrázoló képemet a falra erősítettem, míg a rózsafüzéremet az ágy lábára akasztottam. Diamant asszony egy adag dugi palacsintát tartott az ágyam alatt, mivel Diamant úr a jom kippur idején nem evett. Szobám a lámpafényben puha, piros odúnak tűnt.

Ablakom azonban nem volt. Így amikor éjjel melegem volt, kiosontam a nappaliba, ahol nyitva hagyták az ablakot, hogy ki tudjon szellőzni az áporodott dohányfüst. Ilyenkor az ablakpárkányon üldögéltem lekapcsolt lámpával, csupasz lábamat a keretnek támasztottam, és hallgattam az állomáson járó vonatokat. A lakás aludt ugyan, de az ablaka hosszú, sötét kulcslyukként nyílt a városra.

Ekkor még nem tudtam, hogy a sötétben félni kell.

Amikor az ablakpárkányon üldögéltem, Izio gyakran odajött, levetette magát a székbe, vagy elfeküdt a szőnyegen, kezével támasztva a fejét. Ilyenkor az új egyetemi óráiról sugdolóztunk, és megbeszéltük, ki hová szeretne leginkább eljutni a világban (ő Palesztinába és Törökországba, én Amerikába). Érdekelte a dolgokkal kapcsolatos véleményem, például, hogy szerintem Hitler megszállja-e Lengyelországot. Ám ezeken az éjjeleken távolról sem a háborún járt az eszem. Izio betöltötte a tizennyolcat. Felnőtt férfi lett. És kunkorodó szempillája koromfekete volt.

Azon az utolsó nyáron néha Max is odajött az ablakpárkányhoz. Ő alacsonyabb és csöndesebb volt, mint az öccse, de amikor beszélt, hosszú, komoly gondolatokat váltott ki az emberből. Vagy olyan szörnyű vicceket mondott, hogy belefájdult a hasunk a nevetésbe. Izio összegörnyedve próbálta visszafojtani a kacagását, hogy ne ébressze fel az anyját.

Imádtam, amikor Max megnevettette Iziót.

Egy idő után azonban Max nem jött oda az ablakhoz. Csak Izio volt ott és én, míg a világ aludt.

Szerintem Max hamarabb rájött, mint én.

A nyár őszbe csapott, és amikor sárga falevelek keringtek az ablak előtt, a levegő pedig füstszagot árasztott, Izio megfogta a kezemet a sötétben. Megesküdtünk, hogy egy teremtett léleknek sem beszélünk róla. Két héttel utána a németek ledobták az első bombát Przemyślre.

3.

1939. SZEPTEMBER

Először orosznak hittem a repülőgépeket, amelyek olyan alacsonyan szálltak, hogy Marysia tányérjai beleremegtek. Az iskola első napja volt, a járdák tele voltak könyveket és iskolatáskát cipelő gyerekekkel, akik a délelőtti órák után hazafelé tartottak. Én nővérem új lakásán voltam, amely a San folyó túlpartján állt, és vártam, hogy Marysia hazajöjjön, és együtt ebédeljünk. Kihajoltam az ablakon, és eltakartam a szememet a nap elől. A repülők hosszú, fekete csíkot húztak az égen. Majd felrobbant a sarki hotel: puskaporfelhő vette körül, és lángokban állt.

Felsikoltottam. Mindenki sikított. A gyerekek futni kezdtek az utcán, és a lakás megremegett. Becsuktam az ablakot, hogy kizárjam a zajt, de még több robbanást hallottam a távolban, és füstfelhő emelkedett a város fölé. Valami fütyült és dörgött, az épület megremegett, én pedig térdre rogytam. Marysia Szűz Máriát ábrázoló képe a földre zuhant. Átkúsztam a földön az ajtóhoz, de amikor kinyitottam, olyan sűrű volt a füst, hogy vissza kellett csuknom. A lépcsőház lángokban állt. Én pedig a harmadik emeleten voltam.

Évek óta először az anyámat akartam.

Majd eszembe öltött a tanyasi ház és a hosszú korlát, amely a lépcső egyik oldalán futott. Felidéztem, ahogy Olga és Angia visítva lecsúsznak rajta, és tata régi zsebórájával mérik, melyikük ér le gyorsabban. Megragadtam egy gyapjútakarót Marysia ágyáról, magamra csavartam úgy, hogy előre dupla réteg kerüljön, nagy levegőt vettem, és beleszaladtam a lépcsőházat mardosó lángokba.

Lecsúsztam a lángoló korláton: erősen kapaszkodtam a takaróba bugyolált könyökömmel és lábammal, amitől a gyapjú úgy csikorgott, mint a fogam. Lejutottam a harmadikról a másodikra, majd a másodikról az elsőre, de a forróság égette a szememet és a torkomat. Majd az első emeletről lejutottam a dohos és hűs földszintre, ahol fulladozva köhögni kezdtem, és megtapostam a takaró lángra kapott sarkait.

Egy csoport ember kuporgott a homályos sarokban. Mintha meglepődtek volna, hogy ott vagyok. Könnyező szemmel bámultam rájuk.

– Nem tudják, hogy ég az épület? – kiáltottam.

Patkányokként szóródtunk szét a törmelékes utcán. Alig ismertem fel a környéket. A levegő porral, füsttel és pánikkal volt teli. Az emberek sírtak. Segítségért könyörögtek. Fájdalomtól üvöltöttek. Nemcsak egy páran, hanem többtucatnyian, mindenfelé. A Marysia lakásával szemben álló épület beomlott középen, mintha egy torta lett volna, amelybe belevágtak. Az egyik emeletről egy ágy lógott, de nem zuhant le, a legtetején pedig egy férfi kapaszkodott egy gerendába, lába a levegőben rúgkapált. Feje fölött elsüvített egy repülőgép, a távolból robbanások zaja és egy mentőautó szirénázása hallatszott.

Majd megmozdult valami a lábamnál: egy kéz nyúlt ki a törmelékből.

Kiástam a férfit, aki olyan volt a lehullott téglák alatt, akár egy szürke és véres szellem. Mielőtt még megkérdezhettem volna a nevét, eltántorgott, a nejéről és a németekről motyogva valamit. Hazaszaladtam. Nem a tanyára, hanem a második otthonomba. Átrohantam a folyón átívelő hídon – csak félúton jutott eszembe, milyen jó célpont lehet egy híd bombázás idején. Átrohantam az alagúton, amely összekötötte a Mickiewicza 7. szám alatti épületeket, majd beszaladtam a belső udvarba, és amint átléptem a Diamant család küszöbét, Izio ott termett, és félig levonszolt, félig levitt a pincébe.

Max már a föld alatt volt. A Diamant házaspár, Henek és Chaim – aki mindössze egy hónapja tért vissza Olaszországból – mellette ültek a földön az összes szomszéddal együtt. Diamant asszony kitárta a karját, én odamentem, Izio pedig a másik oldalamra ült.

– Megégtél – mondta Izio, és a csuklómra mutatott. Észre sem vettem. Megfogta hólyagos kezemet, anyja a sötétben úgysem láthatta.

Fejünk fölött tankok haladtak el, amibe beleremegett a föld, én mégis biztonságban éreztem magamat.

Valaki lehozott egy elemes rádiót, és hallgattuk, ahogy Mościcki elnök felszólítja Lengyelország fiatal férfijait, hogy gyülekezzenek Lvivben. Hogy soha ne álljanak be a német seregbe. Hogy menjenek Oroszországba, ha nincs más választásuk. A Diamant család férfitagjai halk megbeszélést folytattak. Lehet, hogy már korábban is megbeszélték ugyanezt. Tizenöt percen belül a négy fiú megcsókolta az anyját, és már úton is volt Lvivbe. Csak a rajtuk lévő ruhát és némi kenyeret vittek magukkal a zsebükben.

Megégett kezemen még éreztem Izio kezének melegét.

Diamant asszony a kezébe temetett arccal sírt, én megöleltem, és megsimogattam a haját. Már ők voltak a családom. Diamant asszony az én anyókám volt. A babciám.

Diamant úr megrázta a fejét.

– Di velt iz sejn, nor di mensen maken zi mísz – mondta. – A világ szép, de az emberek elrondítják.

Sokára jöttem rá, hogy a Diamant fivérek nem azért indultak útnak, mert Mościcki elnök felszólította őket. Menekülniük kellett, mert zsidók voltak.

Egy hétig ültünk a pincében, hallgattuk, ahogy jönnek az oroszok, sírnak a kisbabák, és az utcát lövik a tetőkről. Naponta egyszer valaki az életét kockáztatva felszaladt élelemért, vízért és kerozinért a lámpába. Majd mire a fegyverek és tankok elhallgattak, mi pedig kimerészkedtünk a lyukunkból, Przemyślt kettévágták. A San folyónak az az oldala, ahol a nővérem lakott, német lett. A mi oldalunk pedig orosz.

Hitler háborúja egészen a folyónk partjáig kúszott.

Majd megállt.

Eltemettük a halottakat, ellapátoltuk a törmeléket, kicseréltük az üvegeket, és én felsikáltam a port a boltban. Az utcákon lyukak tátongtak, egyes épületek helye üresen állt, mintha csak kihúzott fogak lennének. Orosz katonák járőröztek a főutakon és a vasútállomáson, a német kézben lévő Nyugat-Przemyślből pedig kitoloncolták a zsidókat a folyó túloldalára. A hidat lebombázták, így a vasúti hídon masíroztak tömött sorokban, az égő zsinagóga füstje feketévé festette mögöttük az eget.

Az új zsidó negyed zsúfolttá vált, és a lakhatási hivatal beköltöztetett két német zsidó nőt Chaim és Max volt szobájába. Regina és Rosa már elmenekültek egyszer Hitler elől, és ez a második élmény sem lágyította meg őket. Megnézték új szobájukat – amely egy apró mosdókagylónak és tűzhelynek köszönhetően önálló kis lakássá vált –, magukra csukták az ajtót, és egy szót sem szóltak hozzánk. És mivel Przemyśl azon része, amelyben éltünk, gyakorlatilag Oroszországgá vált, a Diamant fivérek visszajöttek Lvivből.

– Láttátok a nővéreteket? – faggatta őket Diamant asszony. – Hogy van az én Ernestynám?

– Senki sem látta őt, mame – felelte Chaim. – A bombázás óta.

Babciám kerek arca csak egy pillanatra komorodott el.

– Akkor biztonságos helyre menekült – felelte Diamant asszony. – Az unokatestvéreimhez vagy tate nővéréhez Bécsbe. Biztosan kapunk tőle levelet, ha újra jár a posta. – Ezzel visszatért a leves kavargatásához, amely hatalmas edényben főtt a tűzön. Max a szemembe nézett, és megrázta a fejét. Nővérük nem lehet Bécsben.

Hallottam pletykákat az utcán. Azt suttogták, hogy míg mi a pincében voltunk, megkergettek vagy száz zsidót, öregembereket és kisfiúkat – itt Przemyślben, a Mickiewicza utcán –, és ha elestek, a német katonák ütlegelni kezdték őket. És amikor már nem bírtak tovább futni, a temetőbe vitték és lelőtték őket.

Én azonban nem figyeltem a pletykákra. Nem hittem nekik. Senki sem tenne ilyesmit. És a bombák egyébként is számtalan új sírgödröt ástak a temetőben.

Nem akartam hinni, így könnyű volt becsapni magamat.

Diamant asszony mellett dolgoztam a boltban. Diamant úr jobban lett, és hetente kétszer kenyeret sütött egy kávézóban. Chaim munkát kapott a városi kórházban, Max pedig hétköznapokon fogorvosi asszisztensként dolgozott Nizankowice falujában, amely négy kilométerre volt délre. Henek és Izio visszamentek tanulni.

Izio olyan volt, mint régen. Ugyanakkor meg is változott. Reggelente bejött a boltba. Én kétes dalokat énekeltem neki. Ő jiddisül és németül tanított káromkodni arra az esetre, ha Hitler serege átlépné a folyót, este pedig a nyitott ablak előtt táncoltunk a szemközti étteremben játszó zenekar muzsikájára. Sok mindent elmondott. De nem mindent. Elkezdett dohányozni. Egyszer megkérdeztem Maxot, mit láttak a Lvivbe tartó úton, de ő csak annyit válaszolt: „Vért.” Nem kérdezősködtem tovább.

Amikor újraindult a posta, jött egy levél anyámtól. Azt írta, biztonságban van a tanyán öcsémmel és húgommal, míg a többi testvérem szétszóródott Lengyelországban. Diamant asszony nem kapott levelet, habár mindennap ellenőrizte. Vettem egy pár magas sarkú cipőt, moziba jártam, és esténként Izióval üldögéltem. Beszívtam cigarettája füstjét, míg a folyó túloldalán német fények világítottak.

Miután tavasszal betöltöttem a tizenhatot, Diamant asszony engem küldött a bolttulajdonosok havi értekezletére. Neki túl fárasztó volt átgyalogolni a városon, az orosz követelmények pedig értelmetlenek voltak. Nekem csak annyi volt a dolgom, hogy leüljek hátul, és „jelen”-nel feleljek, amikor Leah Diamant nevét szólították, illetve jelentenem kellett, ha valami fontosat hallottam. Amikor harmadjára mentem az értekezletre, elkéstem: elcsábított a piacon egy doboz olcsó harisnya. Próbáltam nem becsapni az ajtót, amikor a férfi a pódiumon Leah Diamant nevét mondta.

– Jelen! – kiáltottam, mire egy auditóriumnyi középkorú férfi fordult hátra a jelenlévő egy-két nővel egyetemben. Sugdolózni kezdtek. Milyen fiatal lány, és máris saját üzlete van! Milyen ambiciózus! Ennek a városnak éppen ilyen Diamant kisasszonyokra van szüksége. Valaki tapsolni kezdett, mások is csatlakoztak, majd az egész terem visszhangzott. Vörös képpel ültem le az első üres székre, amelyet találtam, és elhatároztam, hogy a pódiumon álló férfira szegezem a tekintetemet, meghallgatom, amit mond, majd hazarohanok a kis függöny mögötti odúmba.

– Jó magának! – suttogta egy hang a fülembe.

Oldalra pillantottam. Egy pattanásos állú fiatalember ült mellettem. Biztosan nehéz lehet borotválkoznia, gondoltam.

– Régóta vezeti a saját üzletét?

– Nem – motyogtam. Lehelete égette az arcomat.

– A szüleitől örökölte?

Erre nem feleltem. A pódiumon álló férfira bámultam, mintha ő lenne az egyetlen érdekes dolog a világon.

– Az én szüleimnek hentesüzlete van – suttogta a fiú. – De már az enyém. Én vezetem. Három hentest alkalmazok. Én ugyan nem piszkítom be a kezemet, angyalom. Hol van a boltja?

Felé fordítottam a fejemet.

– Állandóan jártatja a száját, vagy néha be is tudja csukni?

Nem tudta becsukni. És nem tartott soká, hogy megtalálja a címemet: másnap már a boltban volt. Ahogy sokan mások is az értekezletről, akik meg akarták nézni maguknak a fiatal üzletasszonyt. Aznap délután a fél készletünket eladtuk. Diamant asszony bólintott és elmosolyodott, amikor megkérdezték, a lánya vagyok-e, majd megbökött a könyökével, hogy kövessem a példáját. Azt suttogta, bárcsak heti kétszer járhatnék bolttulajdonos-értekezletre. A pattanásos fiatalember hozott fél kiló almát és némi szódavizet. Azt mondta, Zbyszek Kurowskinak hívják, és meghívott ebédre egy étterembe.

Nemet mondtam. Másnap visszajött, és feltette ugyanazt a kérdést. Én ugyanazt feleltem, de még epésebben. Erre azt mondta, számtalan lány vár rá, csak csettintenie kell. Én azt feleltem, jó neki, és csak csettintsen minél előbb. Dühös arccal távozott, én pedig örültem, hogy végeztem vele.

Három nappal később azonban, amikor a bolt olyan zsúfolt volt, hogy Izio is bejött segíteni az iskola után, rám vigyorgott, és az ajtóra mutatott egy orosz katona feje fölött. Ott állt Zbyszek, ez alkalommal egy idősebb férfival és egy hölggyel. A hölgy kesztyűt és narancsszínű szőrmegallért viselt, amely a füléig ért. Befejeztem a csomagot, amelyre éppen madzagot kötöttem, ő pedig odajött a pulthoz, bemutatkozott, és kért egy tucat krémest. Becsomagoltam neki, mire kért még egy tábla mandulás csokoládét és két kiló almát is. Amíg megmértem az almát, és becsomagoltam az árut, kérdéseket tett fel. Hány órát dolgozom? Milyen gyakran vagyok beteg? Van bankszámlám? Hol veszem a ruháimat?

Zbyszek hátratett kézzel állt az apja mellett, és a mennyezetet tanulmányozta, miközben Diamant asszony és Izio közelebb somfordálva feltűnésmentesen hallgatózott. Odaadtam a nőnek a csomagokat, és éreztem, hogy elvörösödöm.

– Podgórska kisasszony – mondta Kurowski asszony. – Úgy látom, maga értékes munkaerő, és kellemes magával beszélgetni. Úgy gondolom, jó helye lenne otthonunkban.

Egy pillanatra azt gondoltam, cselédnek akar alkalmazni. Amikor azonban a Kurowski család férfi tagjaira pillantottam, azonnal átláttam a szitán. A boltban jelenlévők már mind ránk figyeltek, és Izio az ajkába harapott, hogy ne mosolyogjon.

– Köszönöm – mondtam kimérten –, de nem hiszem…

– És milyen jó családból származik! – folytatta Kurowski asszony emelt hangon. – Katolikus gazdák. Birczából! Nem túl magas és nem túl alacsony osztály. – Közelebb hajolt. – Ki volt ott az orvosa, Podgórska kisasszony?

– Magda! – szólt rá Kurowski úr, és meghúzta felesége kabátujját. A nő lesöpörte a kezét.

– Hagyj békén, Gustov! Ez női megbeszélés. Maga…

– Elnézést! – szóltam közbe. – Honnan tudnak a családomról? Sohasem beszéltem róla a fiuknak…

– Ah! –Kurowski asszony körbenézett, tetszett neki a közönség. – Amikor az én Zybszekem mondta, hogy talált egy kedvére való lányt, felbéreltem egy nyomozót. Követhetné a példámat, Podgórska kisasszony. Jobb, ha tudjuk az igazságot, nem gondolja? Azt azonban most is megmondhatom, hogy a fiam jó fiú. Nem dohányzik. Nem iszik. Jók a kilátásai és egészséges. Mindene megvan, hogy tökéletes férj legyen. Hozzá kellene mennie, Podgórska kisasszony, mielőtt még egy hitvány alak megrontja.

Fogalmam sem volt, mit mondjak.

– A részleteket azonban vacsora közben is megbeszélhetjük.

Megráztam a fejemet.

– Nem.

– Hány órakor végez?

– Nem!

Kurowski asszony összezavarodott.

– Nem akarok férjhez menni, a fiához meg pláne nem. Viszlát és… köszönöm, hogy benéztek.

A nő hátralépett a csomagjaival, kezét a szőrmegallérhoz kapta, majd Zbyszek vette át a helyét. Rám kacsintott.

– Nem kell gorombáskodni – mondta. – Ez egy méltányos ajánlat. Minden igaz, amit anyám mondott. A szüleim csak meg akarták nézni maguknak, arra az esetre, ha…

– Nem egy ruhadarab vagyok, amelyet meg kell vizsgálni, mielőtt megveszi az ember! – csattantam fel.

A boltban már minden vásárló minket nézett. Még az orosz katona is, pedig nem is beszélt lengyelül.

– Maguk… – a három Kurowskira néztem. – Maguk mind… gejn in drerd!

A bolt felének elállt a lélegzete: elküldtem Kurowskiékat az ördögbe. Jiddisül. Tudásom száz százalékban Izio hibája volt.

Kurowski asszony sarkon fordult, kivágta az ajtót, a férje pedig becsukta maguk mögött, de Zybszek csak vigyorgott.

– Milyen arrogáns – mondta. – Ez tetszik. Hamarosan találkozunk, angyalom. – Dobott egy csókot, mielőtt becsukódott mögötte az ajtó.

A boltban még sohasem uralkodott ekkora csönd. Majd a babciám olyan hahotába kezdett, hogy kis híján leesett a székről. Az egész bolt nevetett, és pár perc múlva én is velük nevettem. Izio is nevetett, ugyanakkor el is gondolkozott.

Aznap éjjel az ablakpárkánynál is járt az agya. Fejét egy párnán pihentette, lábát feltette anyja kanapéjára, és a sötétben dohányzott. Arról beszélgettünk, hogy a csirkét csak a tányéromon szeretem, hogy mi a különbség a német „Nichnut” és a jiddis „nudnik” között (semmi), és hogy az oroszok vajon talpra állítják-e valaha azt a szobrot a téren, vagy csak hagyják, hogy a gyerekek felmásszanak Lenin fejére. Most már azonban későre járt, és Izio elhallgatott. A gondolataiba merült. Néha ilyen volt. Cigarettája izzása misztikus külsőt kölcsönzött neki.

Majd megszólalt:

– Fusia, még három évem van az orvosiból. Chaim azt mondta, ha végzek, talán tud nekem állást szerezni a kórházban. Hacsak…

Arra gondolt, hogy hacsak meg nem szállnak a németek. A németeknek azonban nyoma sem volt. Hitler megegyezett Sztálinnal. „A németek már elveszítettek egy háborút – szokta mondani Diamant úr. – És Oroszország nagy ország…”

– Ha mégis megszállnak a németek – mondta Izio kifújva a füstöt –, Chaimnak, Maxnak, Heneknek és nekem megint menekülnünk kell.

– De miért? – A menekülés múltkor sem működött.

Izio felült.

– Hát nem hallottad? Vagy bedugtad a füledet? Te is tudod, mit művelnek a nácik a zsidókkal!

– De azok csak mendemondák…

– Ez az igazság, Stefania.

Összehúztam a szemöldökömet, és kinéztem az ablakon. Belém hasított, hogy a teljes nevemen szólított. Orosz csizmák kopogtak a járdán, majd elhalt a zaj.

Izio folytatta:

– Tehát még sok idő, mire lediplomázom, és szerzek egy jó munkát, hogy el tudjam tartani a feleségemet. Három vagy négy év. Talán öt. Azon tűnődtem, Fusia, kivárnád-e ezt az időt.

Belepislogtam a sötét nappaliba, de Izio eloltotta a cigarettáját, így nem láttam az arcát.

– Azt akarod, hogy várjam meg, amíg megnősülsz?

– Dehogy, te Dummkopf – sóhajtott. – Arra kérlek, hogy légy a feleségem.

Lábamat a párkányról a szőnyegre lendítettem.

– Ugye nem fogsz elküldeni az ördögbe? – kérdezte. – Vagy elénekelni egy tangót?

Abban a pillanatban egyetlen tangó sem jutott az eszembe.

– Ugye nem fogsz kiesni az ablakon?

Tényleg majdnem kiestem az ablakon. Megdöbbenve tapasztaltam, hogy reszket a térdem. Izio felkelt a földről. Megfogta a két kezemet.

– Három év – ismételte. – Talán több. Megvársz?

– De mit szólnak majd a szüleid? – A szombati zsinagógára és a vasárnapi katedrálisra gondoltam. Mit szólnak majd az én szüleim?

– Te már családtag vagy. Ezt te is tudod. De talán legyen ez a mi titkunk egyelőre!

Mint eddig is. Megérintette a hajamat.

– Stefania, Stefi, Stefushka, Stefusia, Fusia Podgórska – suttogta. – Megvársz engem?

Megcsókoltam Izydor Diamantot. Hosszasan csókoltam. Egy hónappal ezután megint német bombák hullottak Przemyślre.

4.

1941. JÚNIUS

Ez alkalommal a hajnal előtti, mélyalvásban töltött órákban jöttek a robbanások. Pontosan tudtam, mi történik. Előmásztam a függöny mögül, Max megragadta a kezemet és az anyjáét, és behúzott minket a fejvesztetten menekülő emberek közé, akik hálóruhában szaladtak lefelé a remegő lépcsőn az épület pincéjébe. Chaim és Henek mögöttünk rohantak, Izio pedig úgy cipelte beteg apját, akár egy zsák krumplit.

Először reszkettünk vékony ruháinkban, majd beleheltük a zsúfolt pincét, amely fülledtté vált. Tele volt síró gyerekekkel, és törmelék hullott a fejünkre a fölöttünk robbanó bombáktól. Henek panaszkodott, hogy nem fér el tőlem, majd amikor megint nyafogni kezdett, sípcsonton rúgtam. Izio átkarolt. Diamant asszony észrevette, és magában motyogva megrázta a fejét.

Amikor dél lett, a bombák és a tűzfegyverek elhallgattak, majd hallottam, hogy egyre közelednek a géppisztolyok, és dzsipek száguldanak el az épület előtt. Izio lenézett rám, én felnéztem rá, majd mindketten Maxra pillantottunk. Ha jönnek a németek, menekülniük kell. Azt gondoltam azonban, hátha Diamant úrnak lesz igaza. Talán Oroszország fog győzni.

A harc közvetlenül mellettünk zajlott, hallottuk a puskaropogást és az összetörő üveg zaját, aztán amikor a lövések végre megritkultak, majd abbamaradtak, Henek fellopakodott az utcára. Azt mondta, halott német katonákat állítottak a kirakatokba, mintha próbababák lennének. Páran a pincében éljenzésben törtek ki. Majd újrakezdődött a lövöldözés. Fülemre szorítottam a kezemet, próbáltam kizárni a sebesültek nyögését, és amikor végre abbamaradt a zaj, Henek megint felosont a lépcsőn, és jelentette, hogy senki sincs az utcán. Sem sebesült, sem jármű. A kirakatokban pózoló katonák ez alkalommal oroszok voltak, seprűkkel támasztották ki őket, arcukra horogkeresztet festettek.

– Jönnek a németek, mame – mondta Chaim.

Diamant asszony megmozdult, mintha csak álmából ébredt volna fel.

– Az emeletre! – utasított. – Gyorsan! Mindenki!

Azt tettük, amit mondott, átléptünk a nyomorult embereken, és felsiettünk a lépcsőn.

– Fusia – szólt Diamant asszony, miközben lihegve igyekezett felfelé. – Hozd a pénzesládát az ágy alól! Számold meg a pénzt, és oszd el ötfelé, rendben? Fiúk, vegyétek fel a csizmátokat és két váltás ruhát, hogy maradjon hely a táskátokban élelemnek! Menet közben menjetek be a boltba, és vigyetek annyi kenyeret, amennyit csak elbírtok…

Mire kiosztottam a pénzt, a fiúk felöltöztek, és Diamant asszony üres üvegeket tömött a hátizsákokba, mivel a csapból már nem folyt víz. Chaim köszönésképpen bólintott nekem, Henek elfordította a fejét, Max rám mosolygott, és Izio homlokon csókolt.

– Várj meg! – suttogta.

– Vigyázz a szüleinkre! – mondta Max. – Kérlek – tette hozzá.

Mielőtt felelhettem volna, eltűntek.

Nem gondoltam volna, hogy ez fog történni.

Diamant úr lerogyott a székébe; túlzottan meg volt döbbenve, hogy dohányozzon, nekem pedig vérzett a szívem. Diamant asszony észrevette. Ahogy azt is látta, hogy Izio átkarolt, és homlokon csókolt. Levette a szemüvegét és beletörölte a kabátba, amelyet a hálóruhájára vett. A szemüveg helyén bőre tisztán ragyogott, arca viszont poros volt és olyan érzelmet tükrözött, amelyet sohasem mutatott irányomba. Dühöt.

Olyan volt, mintha gyomorszájon vágtak volna.

Odamentem a mosogatóhoz, hogy elmossam a két napja ott hagyott edényeket, de amikor megnyitottam a csapot, semmi sem történt. Elfelejtettem, hogy nincs víz. Csak az, ami az arcomról patakzott. Majd Diamant asszony felsóhajtott, átölelt, a keceléjének nevezett, és együtt sirattuk a fiait, miközben az utcán mentőautók jöttek-mentek.

Későbbre kellett volna tartogatnunk a könnyeinket.

A német hadsereg végigvonult a Mickiewicza utcán, tömött sorokban masíroztak, és csizmájuk olyan hangosan kopogott, hogy a csukott ablakon át is lehetett hallani. Rosa és Regina kijöttek a pincéből, kirázták poros ruhájukat az előszobánkban, míg prüszkölni nem kezdtünk, majd becsapták az ajtót. Arra gondoltam, hogyan menekültek el Németországból. Izio járt a fejemben, és azok a történetek, amelyeket hallottam, de nem voltam hajlandó elhinni. Ő elhitte őket. Ránéztem a gyenge és sovány Diamant úrra meg az én babciámra, aki olyan lágy volt, mint a vaj, arcát könny áztatta. Hátat fordítottam az ablak előtt masírozó seregnek, és azt mondtam:

– Szerintem el kellene menekülnünk.

Kellett némi győzködés, de mivel a fiai már nem voltak ott, Diamant asszonyt nem volt olyan nehéz rábeszélni, mint gondoltam. Délre megyünk, mondtam. Nizankowicébe. A németek talán nem törődnek annyit a falusi zsidókkal, mint a városiakkal. Hosszú utat kell megtenniük, hogy megtaláljanak.

Diamant asszony belevarrta ékszereit a kombinéjába, pénzünket a melltartójába, míg én szereztem vizet, kitakarítottam a konyhát, csomagoltam élelmiszert, és elrejtettem a gyertyatartókat. Nem bíztam benne, hogy Regina és Rosa nem fosztják ki a lakást, míg távol vagyunk. Nem is szóltunk nekik, hogy elmegyünk.

Nem voltak vonatok, így gyalog mentünk: lassú tempóban átgyalogoltunk a városon, kerültük a fő útvonalakat, ahol csak tudtuk, majd végül csatlakoztunk egy hozzánk hasonló emberekből álló csoporthoz, akik mind próbáltak megszökni Przemyślből a németek elől. Diamant úrnak és asszonynak körülbelül háromnegyed óránként meg kellett állniuk pihenni, habár minden csomagunkat én cipeltem a hátizsákban, de nem szóltam semmit, csak kényszerítettem magamat, hogy lassítsak. Az eget bámultam, és vártam, hogy beérjenek. Mit művelek? Hogyan gondoskodhatnék két emberről, akik olyan idősek, hogy a nagyszüleim is lehetnének? Valaki másnak kellene vigyázni rájuk. És döntéseket hozni.

Csakhogy nem volt senki más. Csak én.

Elkezdődött oktatásom második fejezete.

Már késő délután volt, és még csak félúton jártunk Nizankowice felé. A csoportban más idős emberek is voltak – akik közül páran még Diamant úrnál is öregebbek voltak –, valamint nők, gyerekek és betegek is, akiket talicskában toltak. Lassan haladtunk. Az úton fegyverek hevertek, amelyeket menekülő oroszok dobtak el, szabadon el lehetett vinni őket. Időnként lövéseket hallottunk, géppuska zaja jött az erdőből, rögtön utána pedig fiúk ujjongtak. Elmentünk három ember mellett, akik lőtt sebeiket ápolták az út mentén. Meg akartam állni, hogy csináljak valamit, de két öregemberrel voltam, és egyébként sem tudtam volna segíteni.

A nap még melegen sütött. A Diamant házaspár kimerült, és régóta nem jutottunk vízhez, így egy ösvényre vezettem a csapatunkat abban a reményben, hogy találunk egy tanyát kúttal.

Találtunk is egyet. A házon piros tető volt, a pajtában tehenek bőgtek, és egy fedett kút állt előttünk. Hálásan letérdeltem a kút elé, míg a többiek megkönnyebbülve felsóhajtottak, felhúzták a láncra erősített vödröt, és megpróbáltak megtölteni egy nagyon szűk szájú üveget. Diamanték zihálva segítettek egymásnak leülni a földre.

– Mégis mit művelnek?

Felpillantottam, és egy kendős nő tornyosult fölém. Egy orosz puska csövével néztem szembe.

– Sajnálom – szabadkoztam. – Kopognom kellett volna. – A legédesebb „vegyél nekem csokoládét” mosolyomat villantottam rá, de nem hatott. Ez alkalommal nem. – A… a barátaim fáradtak, hosszú utat tettünk meg…

– Tudom, kik maguk – mondta a nő, és az udvarában kuporgó, jöttment csapatra fogta a fegyverét. – Mocskos zsidók. Kifelé innen!

Visszanéztem a csapatra. Tényleg zsidók lehettek? Nem tudtam.

– De…

– Kifelé, vagy lövök! – üvöltötte.

Voltak, akik nem szerették a zsidókat. Ezt persze tudtam. Azt azonban nem gondoltam volna, hogy van, aki képes megtagadni egy korty vizet gyerekektől és pár rongyos öregembertől. Felsegítettem Diamant urat, és néztem, ahogy a hajlott hátú csapat lassan visszacammog az útra. Megigazítottam a nehéz hátizsákot, és visszanéztem a nőre a puskájával és a vízzel teli kútjával. Hirtelen olyan dühbe gurultam, hogy elhomályosult a látásom.

– Remélem, egy napon szomjan hal – mondtam neki –, mert ugyanúgy megtagadják majd magától a vizet, ahogy maga megtagadta tőlünk.

– Gyere, kecele! – suttogta Diamant asszony. Hátat fordítottam, majd lövés dördült, mire összerezzentem. Valami elsivított a fejem mellett, és vér kezdett ömleni az előttem álló férfi karjából, akit nem is ismertem. A férfi felkiáltott, de nem állt meg. Ahogy egyikünk sem. Nem álltunk meg, amíg vissza nem értünk az útra. Diamant asszony bekötötte kendőjével az idegen sebét, nekem pedig hányingerem lett, de nem sikerült megkönnyebbülnöm.

Ha gondoskodni akarok róluk, ha rám vannak bízva, ha azt akarom, hogy bármelyikünk is túlélje, meg kell tanulnom uralkodni magamon. Bármekkora igazságtalanság történjen is.

Nem voltam benne biztos, hogy sikerülni fog.

Majdnem éjfél volt, amikor sántikálva odaértünk Nizankowice falujába, és bekopogtam Nowak asszony, egy katolikus nő ajtaján. Nála szállt meg Max a hétköznapokon, míg dr. Schillingernél dolgozott. Meglepődött rajtunk, de mintha nem bánta volna, hogy ott vagyunk. Max szobájában szállásolt el minket, és szerintem Diamanték azon nyomban elaludtak, ahogy a fejük párnát ért.

Én szétnéztem Max szobájában. Igazi legénylakás volt. A sarokban koszos cipők hevertek, az ágy mellett orvosi könyvek sorakoztak, az íróasztalon fényképek. Egy a testvéreiről. Egy róla, ahogy kalapban és kabátban áll a bolt előtt. Az egyikről egy számomra ismeretlen lány nézett vissza. És az utolsó engem ábrázolt az anyjával, ahogy meglepetten mosolygunk a csokoládéspult mögött. Megkerestem Max plusztakaróját, és a földön aludtam.

Hiányozni fog a bolt.

Másnap délután, míg a Diamant házaspár pihent, kisurrantam a házból a falu főterére. Élelmiszerre, munkára és állandó lakhelyre volt szükségünk. Azt gondoltam, találok egy boltot, ahol keresnek valakit. Egy házat, ahol takaríthatok. De csak három koszban heverő emberre bukkantam – nem tudtam, hogy halottak-e vagy csak eszméletlenek – és egy lázongó falura. Két férfi egy ládán állva szónokolt felváltva, túlkiabálva a zsivajgó tömeget. Borotválatlanok voltak, csizma és overall volt rajtuk, akár a gyári munkásokon. Hajuk azonban rövidre volt nyírva. Gyanúsan rövidre. Leguggoltam egy parkoló teherautó mögé.

– A zsidók kezdték ezt a háborút! – kiáltotta a ládán álló férfi. Az emberekre mutatott, arca vörös volt és izzadt. – Kirabolták az országunkat, kiéheztették a gyerekeinket. A családjaink nem lesznek biztonságban, ennek a háborúnak nem lesz vége, amíg minden… egyes… zsidót… ki nem irtunk.

A tömeg felhördült, egyesek az elhangzottak ellen, mások mellette, s míg az emberek a vitatkozással voltak elfoglalva, a piszkos overallos férfi és társa begyalogolt a tér mögötti erdőbe. Láttam, hogy hárman követik őket, és azonnal lövések zaja hallatszott. A tömeg szétoszlott, páran nekiindultak az erdőnek botokkal és husángokkal. A téren még mindig ott feküdt a három test. Visszaszaladtam a panzióba, és bezártam az ajtót. Folyt rólam az izzadság.

– Találtál valami jót? – kérdezte Diamant asszony. Egy magazint olvasott, feldagadt lábát egy párnán pihentette. Mosolyt erőltettem az arcomra.

– Ma nem sikerült – feleltem, majd bezárkóztam a mosdóba. Hallottam, ahogy a fejem mellett süvít a golyó, ahogy az öregember felkiált, amikor átszakítja a karját. Nem a zsidók tették. Nem a zsidók bombázták le a városomat. Mi ütött mindenkibe? Hideg vizet fröcsköltem az arcomra.

Nowak asszony bekopogott, majd résnyire kinyitotta az ajtót. Kiegyenesedtem a mosdókagyló fölött. Azt mondta, nagyon sajnálja, de a ma éjszaka után másik helyet kell keresnünk. Valaki lefoglalta a szobát. Max szobáját. Amelyben ott sorakoztak a képei. Nowak asszony összehúzta a száját.

– Tudja valaki, hogy zsidók laknak magánál? – kérdeztem.

Olyan képet vágott, mint akit tetten értek. És akinek bűntudata van.

– Én csak… csak nem akarok bajt.

Megtöröltem az arcomat, és próbáltam gondolkozni. Legszívesebben elsírtam volna magamat.

– Maga szerint keletre menjünk? – suttogtam.

Nowak asszony megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy beengedik magukat Oroszországba – felelte.

Nem vártuk meg a reggelt. Fél négykor, mielőtt felébredt volna a ház, felkeltettem a Diamant házaspárt. Diamant asszony hagyott egy üzenetet, amelyben megköszönte Nowak asszonynak a vendégszeretetét. Halkan becsuktam az ajtót, és végigtereltem őket a sötét úton. El akartam tűnni Nizankowicéből, mielőtt még felkelt volna a nap.

Gyorsak voltunk. Sokkal gyorsabbak, mint az ideúton. Diamant asszony jó tempót tartott, és Diamant úr nem küszködött annyit a diabéteszével. Vagy talán ez alkalommal a félelmük nagyobb volt a szomorúságuknál. Nem mintha elmondtam volna nekik, mit láttam a faluban. Ám olyan engedelmesen követtek, hogy valószínűleg maguktól is rájöttek.

Az erdő csöndes volt, nem hallottunk lövést. A reggeli levegő hűs volt, a dombokat köd burkolta be, és csak pár menekülttel találkoztunk, akik az ellenkező irányba tartottak. Délután kettőkor értünk vissza Przemyślbe, és sajgó lábunkon kívül más bajunk nem volt.

Ennyit arról, hogy én felelek értük, gondoltam. A városban legalább nem lőnek le a szomszédjaink.

Diamant asszony egyből a boltba terelt minket, hogy vigyünk haza némi ellátmányt. Éhesek voltunk és fáradtak, a piac pedig még nem nyitott ki újra. A bolt kirakatán hosszú, cikcakkos repedés futott végig, és ráfestettek egy sárga Dávid-csillagot, illetve a „Jude” szót. A polcok üresek voltak. Egyetlen alma vagy csokoládé sem maradt.

Otthagytam a Diamant házaspárt a járdán, és átsétáltam a szemközti bankba. Az igazgató, akit Diamant asszony pelenkáskora óta ismert, azt mondta, a Diamant családnak nincs többé számlája a bankjában. Ahogy egyetlen más zsidónak sem. Így a saját számlámat nulláztam le. Diamant asszony nem mondott semmi. Csak belekarolt a férjébe, és lassan visszasétáltunk a lakásba.

Legalább az úgy maradt, ahogy otthagytuk. Habár úgy tűnt, valaki áttúrta a szekrényeket és az íróasztalt. És az előszobában porolta ki a szőnyegét, mert a vörös hálószobafüggönyöm szürke volt a portól. Gyanúsítottam, Rosa kinézett az ajtaján, majd becsapta, amikor visszanéztem. Szerintem azt remélte, nem jövünk vissza.

Diamant asszony másnap reggel elkísért a piacra, hogy a megtakarított pénzem egy részéből vásároljunk ezt-azt, amit drágábban el tudunk majd adni a boltban. Kiderült azonban, hogy a zsidókat már nem engedik be a piacra reggel nyolc és este hat között. Persze az összes élelmiszert ebben az intervallumban árulták. Hazaküldtem Diamant asszonyt, és bevásároltam, ahogy a későbbiekben is, habár nagyon kevés pénzből kellett gazdálkodnom.

Átmentem a hídon, amelyet a nácik húztak fel a lebombázott híd helyén. Nővérem azonban már nem volt ott a túloldalon, és senki sem tudta, hová tűnhetett. Írtam egy levelet anyámnak, és amint újra járt a posta, odaadtam a postásnak. Azt suttogta, jól tettük, hogy visszajöttünk Nizankowicéből, amíg tudtunk, és hogy az út nem biztonságos. Másokat, akik megpróbáltak visszajutni a városba, megvertek, kiraboltak vagy meggyilkoltak az úton. Itt sem voltunk azonban biztonságban. Diamant asszony új német személyi igazolványokkal és zsidó csillaggal jelölt, fehér karszalagokkal tért haza. A csatornában kellett közlekednie, mert a zsidóknak nem volt szabad a járdát használniuk. Néztük, ahogy kipát viselő fiúk az utcát suvickolják, miközben német gépfegyver csöve mered rájuk. Anyám nem válaszolt a levelemre.

A levegőnek valahogy sokkal hamarabb télszaga lett, minthogy beállt volna a hideg. Terhes volt. Sötét.

Magányos.

Dühössé tett.

Hazatocsogtam a hideg esőben a kevés élelmiszerrel, amelyet megengedhettünk magunknak, és amikor beléptem a bejárati ajtón, és kibújtam a csizmámból, lábam nyomot hagyott a folyosón. Függönyömet, ágyamat, sőt, még a konyhaajtót is por borította. Odamentem Rosa és Regina ajtajához, és bekopogtam. Amikor nem nyitották ki, dörömbölni kezdtem. Erre résnyire kinyílt az ajtó, és megjelent egy szem – azt hiszem, Rosa szeme volt az.

– Nem tanította meg az anyja, hogy odakint rázza ki a szőnyeget? Minden csupa piszok!

A résben megjelenő szem összehúzódott.

– És minden alkalommal visszaviszik a port a szobájukba… – Az ajtó becsukódott. Elmentem megkeresni a porolót.

Másnap reggel a kabátom, amelyet a folyosón hagytam száradni, cafatokban lógott.

– Oda se neki! – nyugtatott Diamant asszony, és megsimogatta a cafatokat. – A bánat gyakran kegyetlenségbe fordul. Ezt ne felejtsd el, kecele! Nem tudjuk, mi történt velük Németországban. Szánnunk kell azokat a nőket.

Nem voltam benne biztos, hogy képes vagyok rá. Talán azonban nem kell majd olyan sok mindent megbocsátanom, ha megtanulok uralkodni magamon.

Két nap múlva Regina és Rosa odahívta a lakásba az új német rendőrséget, a Gestapót. Amikor először találkoztunk velük, elvitték a könyveink nagy részét, egy festményt, az ezüstmenórát, és Adler nagymama porcelánkészletét. Most azért jöttek, mert Pohler asszony nem volt hajlandó odaadni Reginának a padlás kulcsát – ahol egymás után teregettünk –, amíg ruhái meg nem száradtak. Két halálfejes sapkát viselő SS-tiszt kopogtatott Pohler asszony ajtaján, büdös zsidónak nevezték, pofon vágták, és kivették a kulcsot reszkető kezéből. Odaadták Reginának, akit szintén büdös zsidónak neveztek, majd Regina és Rosa eltűnt a padláson, feltételezésem szerint azért, hogy cafatokra vágják Pohler asszony tiszta ruháit.

Ez alkalommal Diamant asszony nem mondta, hogy szánnunk kell őket.

– Majd én elintézem – suttogta. Felvette kabátját, fejére kötötte kendőjét, és kisietett az ajtón.

Én levest készítettem Diamant úrnak, aki betegen feküdt az ágyban, majd idegesen üldögéltem az ablakpárkányon. Diamant asszony nem mehetett a piacra. Késő délután volt. A kijárási tilalom kilenckor kezdődött, de a lengyel rendőrség, amely követte az SS parancsait, mondvacsinált indokkal is megállította a zsidókat. Esett, kövér esőcseppek csíkozták az ablakot, és amikor Diamant asszony beviharzott a lakásba, odasiettem.

– Hol volt…

Intett, hogy hallgassak, és bezárta maga mögött az ajtót. Fejkendőjét és fehér karszalagját esőcseppek pöttyözték, és mezítláb volt. Kerek, saras lábujjai kikandikáltak szakadt, koszos harisnyájából. Inkább mást kérdeztem.

– Hol van a csizmája?

– Hitlernél – felelte. – A Gestapo szerint a Führernek nagyobb szüksége van rá, mint egy esővel teli csatornában mászkáló öregasszonynak.

Eszembe jutott Pohler asszony sebes arca, és keresztbe fontam a karomat.

– És maga mit felelt?

– Hogy a Führerjük kereshetne egy jobban fizető állást, hogy teljen saját csizmára.

Végigmértem, de nem láttam rajta vért. Megrázta a fejét.

– Csak fellöktek, kecele, és jól ki van párnázva a fenekem, úgyhogy nem fájt nagyon.

Nem hittem neki, mivel szinte biztos voltam benne, hogy az anyja ékszerei még ott vannak a kombinéjába varrva.

Majd kopogtak az ajtón.

Diamant asszony megdermedt, megfordult, és rám nézett. Már nem mosolygott.

– Követték? – suttogtam. Megrázta a fejét, majd vállat vont a kendőjét szorongatva. Megint kopogtak.

– Bármiért is jöttek, az ajtó nem állja útjukat, ciszkeitem – mondta Diamant úr, aki meggörnyedve támaszkodott a nappali ajtajának. Vagy százévesnek tűnt.

Diamant asszony odalopakodott az ajtóhoz. Kattant a zár. Megnyikordultak a zsanérok. Német beszédre számítottam. Helyette azonban Maxot hallottam:

– Azt remélted, nem jövünk haza, mame?

– Ó! – kiáltott Diamant asszony. – Ó, ó! – és behúzta a fiát az ajtón. Majd bejött Chaim, Henek és végül Izio is. Koszosak voltak és ázottak, ruhájuk rongyos volt. Anyjuk két-két csókot nyomott borotválatlan arcukra. Én egyet-egyet, mire Henek ellökött magától, Max pedig elpirult. Mindkettőjük reakciója nevetésre késztetett.

Izio megölelt, nem hosszasan, de ahhoz eléggé, hogy tudjam, hiányoztam neki. Csontsovány volt az ingje alatt. Öregebb a szeme mögött. El akartam neki mondani mindent, ami velünk történt. Majd inkább egy szót sem szóltam. Elmentem teát csinálni, Diamant úr pedig egyre csak mosolygott, és a fiai kezét szorongatta.

Hirtelen mindenki beszédes lett: az orosz hadikórházról beszéltek, ahol mind találtak munkát, és azt remélték, a hadsereggel együtt evakuálják őket. Ám az evakuációs parancs nem érkezett meg.

– Lezárták a határokat – mondta Chaim. – Nem tudunk kijutni.

Ahogy egyikünk sem.

Levessel és kashával ünnepeltünk, amely eltelített ugyan, de nem volt túl jó, megettük a maradék kenyeret, egy üveg lekvárt, amelyet Diamant asszony tartogatott, és egy zsák almát. És habár a történetek, amelyeket Chaim mondott, borzalmasak voltak – ártatlanok kivégzéséről és német repülőgépekről beszélt, amelyek lelőtték az utakon menekülőket –, több volt a nevetés, mint a könny. Nevettünk, hogy milyen csúnya edényeket vettem egy bizományiban a porcelán helyett. Visítottunk, amikor Henek megkérdezte, az ékszereket miért nem vitték el a németek, és az anyja elmondta neki. És amikor Max eljátszotta, ahogy Hitler Diamant úr Talmud-magyarázatát olvassa női csizmában, annyira nevettem, hogy belefájdult a hasam. Izio az asztal alatt szorította a kezemet.