Marianne Fillenz

Temesvártól
Új-Zélandig

Karl R. Popper és Marianne Fillenz
levelezésével

részlet

Fordította és a jegyzeteket írta
Schmal Alexandra

© Marianne Fillenz örökösei, 2021
© 2008 University of Klagenfurt / Karl Popper Library.
All rights reserved
Hungarian translation © Schmal Alexandra, 2021

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
A borítót Pintér József tervezte

ISBN 978 963 14 4178 9

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

„Marianne Fillenz vagyok”

„»Mi vagyok?« Nem vagyok sem angol, sem román, az Osztrák–Magyar Monarchia réges-rég eltűnt a térképről – és különben sem laktam benne soha. Nem vagyok zsidó, noha erős szálakkal kötődöm a zsidósághoz, és katolikus sem vagyok. Egyre inkább az az érzésem, hogy Marianne Fillenz vagyok – s hogy ez mit is jelent pontosan, kiderülhet, ha visszatekintek az életemre.”

Ezek a mondatok jelentik a kulcsot Marianne Fillenz emlékiratához, amelyet 1997–1998-ban vetett papírra angolul. Neve a magyar olvasó számára nem cseng ismerősen: orvos, az idegrendszer kutatója, oxfordi professzor, a filozófus Karl R. Popper és a Nobel-díjas neurofiziológus, John Eccles tanítványa, barátja és levelezőpartnere, aki magyar zsidó apától és osztrák katolikus anyától született 1924-ben az akkor már Romániához tartozó Temesváron. Román iskolába járt, szüleivel odahaza németül beszéltek, magyarul a háznál szolgáló cselédlányoktól tanult. 1939-ben, a háború kitörése után néhány héttel, miután hónapokkal korábban egy véletlen folytán új-zélandi vízumhoz jutottak, a család emigrált. Christchurchben telepedtek le. Marianne Dunedinben, az Otago University orvoskarán diplomázott 1948-ban, majd 1950-ben Oxfordba költözött, ahol befejezte doktori képzését, férjhez ment és három gyermeke született. Férje, John Clarke ausztrál születésű zoológus, szintén az oxfordi egyetem professzora volt. Miközben Marianne Fillenz kutatott, tanított, és részt vett a nemzetközi tudományos életben, úgy tűnik, teljes életet élt. De vajon miből fakadhat az a harmónia, amely e sokszínű, gazdag élet leírásából sugárzik, az identitást körülrajzoló sokféle nemmel egyidőben?

A többnyelvűségen és a világban való mozgékonyságon kívül Marianne Fillenz zenei tehetsége, műveltsége, a könyvek, a természet és a sportok szeretete – kislánykorától kezdve, egész életében zongorázott és kamarazenélt, valamint sokáig magas színvonalon vívott, már Temesváron, majd Új-Zélandon is –, s később, felnőttként, Oxfordban a politika és a világ sorsa iránti aktív érdeklődése mind egy-egy mozaikkockája annak a rendkívül színes képnek, amelyet az életéről nyújt a szöveg. A memoár a szerző Új-Zélandról Angliába költözése pillanatáig vezeti el az olvasót. Egy fiatal lány felnőtté válását kísérhetjük addig a pontig, ahol – mint írja – visszatér az Óvilágba, és megkezdi saját családi életét és tudományos pályafutását. Marianne és szülei minden döntése a saját út keresésének egy-egy állomása: sorsfordulók, amelyeket nem béklyóznak identitáskényszerek, hanem a különböző történelmi és alkati okok, esetlegességek és véletlenek az egyén kezére játszanak az életút alakításában. A Fillenz család tagjai úgy járnak-kelnek földrajzi, kulturális és történelmi-politikai szakadékokon keresztül a 20. század szörnyűséges évtizedeiben, hogy integritásukat sikerül mindvégig megőrizniük. Nemzeti elfogultságoktól szabdalt, kerítéseket építő, bevándorlóktól rettegő világunkban elképesztheti és megejtheti az olvasót az identitások szabadságának az a foka, mely elénk tárul ezeken a lapokon.

Az emlékirat izgalmas, egyenrangú kiegészítését jelentik Karl R. Popper (1902–1994) osztrák születésű brit filozófus Marianne Fillenzhez írt levelei. A Fillenz-hagyatékban fennmaradt, ma a klagenfurti egyetem Karl R. Popper Libraryjében őrzött, angolul, nagyrészt kézzel írt ötvenkilenc levél 1942 és 1990 között keletkezett. Válogatásunkban Popper huszonnyolc levele mellett szerepel Marianne Fillenz két válaszlevele is, amelyet szintén a klagenfurti archívum bocsátott rendelkezésünkre.

A két emigráns tudós élete számos ponton összekapcsolható egymással. Az, hogy a levelezés kezdettől fogva angolul zajlik, első ránézésre érdekesnek tűnhet, elvégre mindkettejük anyanyelve német, mégsem ezt a nyelvet használják egymás között. A bécsi születésű Karl Popper és a német anyanyelvű Marianne Fillenz Új-Zélandon találkozik, egy meglehetősen konzervatív brit egyetemi közegben, ahol Popper akkor már öt éve tanít. Megismerkedésükre Popper A nyitott társadalom és ellenségei című szabadegyetemi előadás-sorozata kapcsán kerül sor, egy olyan időszakban, amikor a közép-európai emigránsok (ahogy Marianne írja: menekültek) számára az új-zélandi brit egyetemi világ a szabadságot és a túlélést, a demokrácia tágasságát jelenti a maguk mögött hagyott, elsüllyedni látszó világukkal szemben. Mi sem természetesebb, mint hogy a christchurchi és a dunedini menekültkolónia számos német és osztrák tagja szintén angolul érintkezik egymással, választott új hazájuk nyelvén.

Popper és Fillenz több mint öt évtizeden át kitartó barátságának megszületését az emlékirat pontosan dokumentálja, természetét pedig válogatásunk is tükrözi – a leveleket olvasva igen sokrétű kapcsolat bontakozik ki a szemünk előtt. A fiatal diáklánynál huszonkét évvel idősebb Popper eleinte a tehetséges hallgatójának kijáró, távolságtartóan udvarias leveleket ír, majd a viszony egyre jobban elmélyül és kiterjed: Popper már nemcsak Marianne tanulmányi előmenetele, kutatásai, kísérletei iránt érdeklődik, hanem családtagjait és barátait, szerelmeit is megismeri. A levelezés egyik gyöngyszeme Popper levele Albert Fillenzhez, Marianne apjához, amelyben egy alkalmas üzlethelyiséget javasol neki Christchurch főutcáján, és ügyvédet is ajánl a bérleti procedúra lebonyolítására. Tanácsot ad Marianne-nak szerelmi és barátaival kapcsolatos problémáiban, később több hosszú levélben is próbálja tartani benne a lelket a húga öngyilkossága utáni mély depressziójában. Inti, hogy az orvostudomány helyett válassza inkább a kutatást, amely szerinte jobban illik Marianne érdeklődéséhez és képességeihez; érvei között szerepel, hogy a hidegháborús veszélyben, amikor a biológiai hadviselés fenyegetése is fennáll, „hamarosan talán égető szükség lesz” Marianne-ra „Új-Zéland biológiai védelmében”. Megosztja vele saját dilemmáit – ő, aki pályája kezdetén tudományfilozófiával foglalkozott, 1939 után „háborús erőfeszítés” gyanánt tért át a politikafilozófiára, és bár e téren is úttörő munkát végzett, leveleinek tanúsága szerint sokáig két malomkő között őrlődött. A levelezésben lépten-nyomon felbukkan Popper kínzó időhiánnyal vívott állandó küzdelme. Levelek sorában tudósít A nyitott társadalom és ellenségei első, londoni kiadásának (táv-)munkálatairól, Új-Zélandról Angliába településének részleteiről; beszámol amerikai körútjáról, emlékezetes találkozásáról Albert Einsteinnel és Niels Bohrral; és kifejti Marianne-nak a művészetekkel kapcsolatos nézeteit – mint írja, „a művészet olyan kérdés, amelyről nyilvánosan nem nagyon tudnék beszélni. Olyan távol áll az érveléstől, annyival jobban hasonlít egy személyes hitvalláshoz.”

Személyességben és vallomásokban sem szűkölködik ez a levélkorpusz; Popper egy kései, 1980-as levelének utolsó sorai minden elemzésnél többet árulnak el e barátságról: „Hadd mondjam el, hogy jó életem volt – munkával teli élet persze –, és Maga fontos szerepet játszott benne: jó volt tudni, hogy Maga van. És azzal hízeleghettem magamnak, hogy talán egy kissé hozzájárultam ahhoz, hogy elinduljon az útján.”

Schmal Alexandra

Marianne Fillenz memoárja

Bevezető gondolatok

Több oka is van annak, hogy úgy döntöttem, megírom az önéletrajzomat, jobban mondva a memoáromat. Az ötlet nemrég született, amikor rájöttem: a nyugdíjba vonulás, ahelyett hogy hanyatlást jelentene, voltaképpen egy olyan élettel ajándékozott meg, amelyben sokkal elégedettebbnek érzem magam, és amit jobban élvezek, mint valaha. Nagyon meglepő tapasztalat volt, hogy az életkor előrehaladása nem hanyatlást, hanem fejlődést jelent. Mivel az öregedés sokak szerint a nőkre rosszabb hatással van, mint a férfiakra, úgy éreztem, jó lenne írni valamit, amit a gyerekekre hagyhatok; valamit, ami segít szembenézniük a saját öregedésükkel. Szeretném hozzásegíteni lányunokáimat a felismeréshez: nők is élhetnek teljes és gazdag életet, legalább annyira, mint a férfiak. Elhatározás és világos értékítélet dolga, de sokszor nehéz döntések elé is állítja az embert. Habár nő lévén hátrányból indultam, ettől sosem szenvedtem, sőt éppenséggel számos előnyét élveztem annak, hogy nő vagyok. Szerettem volna, ha ezt a három lányunokám is megtudja.

A másik ok, hogy felismertem: az életem sok, egymástól teljesen különböző, elszigetelt részből állt, és szerettem volna ezeket valahogyan összekötni. S végül, amikor találkoztam Gabriellel,1 minden korábbinál élesebben rohant meg a felismerés, hogy nem tudok válaszolni arra a kérdésre: „Mi vagyok?” Nem vagyok sem angol, sem román, az Osztrák–Magyar Monarchia réges-rég eltűnt a térképről – és különben sem laktam benne soha. Nem vagyok zsidó, noha erős szálakkal kötődöm a zsidósághoz, és katolikus sem vagyok. Egyre inkább az az érzésem, hogy Marianne Fillenz vagyok – s hogy ez mit is jelent pontosan, kiderülhet, ha visszatekintek az életemre. Meg kell tehát próbálnom alaposabban átgondolni, milyen hatással volt az élethelyzetem az identitásomra. Amikor elolvastam Gabriel könyvét, a Moo Pakot,2 rájöttem, hogy nagyon sokban hasonlítunk: mindketten kívülállók vagyunk azon a helyen, ahol élünk. Romániában és Új-Zélandon is idegen voltam, és itt Angliában is kívülállónak számítok, ez mindenütt felszabadított az alkalmazkodás kötelessége alól, és egyfajta szabadságérzéssel ajándékozott meg.

Az volt a tervem, hogy megpróbálok írásban beszámolni az életemről, vagyis megpróbálom felidézni az emlékeimet. Amikor tavaly nyáron találkoztam Frank Schwarzcal,3 sokat beszélgettünk közös temesvári gyerekkorunkról, nagyjából három héttel ezelőtt pedig elhatároztam, hogy kinyitom az új-zélandi levelesládákat. Már nem emlékszem pontosan, miért épp aznap döntöttem így – talán csak azért, mert írni próbáltam, és rá kellett jönnöm, hogy szinte semmi mondanivalóm nincs. Az emlékeimet nagyon töredékesnek éreztem; arra kezdtem gyanakodni, hogy talán valami gát van bennem. Egyszerűen leblokkoltam. És minthogy a padlásra vezető lépcső többek között arra szolgál, hogy megkönnyítse, vagy legalábbis lehetővé tegye a hozzáférést a kofferekhez – hogy kinyissam őket, és szétválogassam, ami bennük van –, rájöttem: itt az idő szembenézni a tartalmukkal. Az első pillanatban mellbe vágott, amit találtam. Nem gondoltam volna, hogy ilyen sok írás maradt Lisltől,4 és azt sem tudtam, hogy pontosan mire számítsak. Arról meg végképp fogalmam sem volt, hogy Lisl élete végéig naplót vezetett. Nagyon óvatosan néztem bele a kofferekbe, de nem sejtettem, mibe keveredem. Az első nap kisebb sokkhatás ért. Másnap aztán elkezdtem különválogatni Lisl leveleit az enyémektől, azoktól, amiket én kaptam, vagy írtam valakinek, és lassanként, ahogy nekiálltam a munkának, valami nyugalom szállt meg.

Két nappal később ledöntött egy influenza. Nem hiszem, hogy puszta véletlen műve volt, senkivel nem találkoztam, akitől elkaphattam volna. Egy hétig nyomtam az ágyat, és amikor felkeltem, John5 segítségével befejeztem a válogatást és a rendszerezést, így többé-kevésbé minden a helyére került. Két nagy dobozt töltenek meg Lisl írásai, két másikat az enyémek.

Susie-val6 a hétvégén sokat beszélgettünk, és végignéztük a fényképeket is. Ez rengeteget segített, ahogy az is, hogy rájöttem: örömmel veszem kézbe a képeket, örömmel töprengek a múlton, és jólesik beszélni róla Susie-nak. Rengeteg emlék jött felszínre, úgyhogy remélem, most már tudok kezdeni valamit az egésszel.

Az is sokat segített, hogy beszéltem Gabriellel. Most tehát úgy érzem, készen állok – elhatároztam, hogy ezentúl rendszeresen, minden délután írok valamennyit, és ebben megint csak Gabrielt követem, aki nyolc hét alatt írta meg az édesanyja életrajzát: hatvan napon át mindennap írt öt oldalt. Ahogy elmondta, azért tudott olyan gyorsan írni, mert előtte egy álló évig csak jegyzetelt. Én is valami hasonlóra gondoltam. A napirendemnek megfelelően – délelőttönként a laborban, délutánonként odahaza – úgy tervezem, hogy mindennap írok valamennyit, nem feltétlenül időrendben, csak ahogy épp eszembe jut.

Miután beszélgettem Susie-val, éjjel nagyon élénk álmom volt – a részletekre már nem emlékszem, csak annyit tudok, hogy reggel, amikor felébredtem, úgy éreztem, tökéletesen kiszakadtam a jelenlegi életemből. Örültem, amikor Susie és John elment sétálni, és én egyedül maradhattam, hogy csak üljek és gondolkodjak.

Furcsa zűrzavar van bennem a romániai7 és az új-zélandi időszak körül, és ennek az az oka, hogy mindkettő annyira más, mint a mostani életem. A romániai évekkel kapcsolatban főként fotókra támaszkodhatom – muszáj lesz őket kiválogatnom, mert erről az időszakról csak nagyon kevés írott emlék maradt. Néhány levelet szándékosan nem olvastam el, hogy lehetőséget adjak az „önkéntelen emlékezésnek” (már megint Gabriel ötlete, persze ismerem, Proust-olvasmányaim alapján). A kofferek tartalma: levelek, fényképek, más írásos emlékek nagyon fontos segítséget jelentenek, de el kell döntenem, hogyan használom őket. Sokszor eszembe jut Karen8 kislánykori megjegyzése, hogy nem akarja elhasználni vagy elkoptatni az emlékeit. Ezért nagyon kell figyelnem – nem mindegy, hogyan és mikor veszek kézbe egy-egy levelet.

Azt hiszem, a legnagyobb hatással az volt rám, hogy újraolvastam Tami9 leveleit. Ő volt életem nagy szerelme, és mindig is az marad. Amikor újra beleolvastam, hirtelen az egészet más fényben kezdtem látni. Régen mindig csak azzal foglalkoztam, hogy én mit érzek iránta, és mennyire vágyom rá, hogy újra lássam. Eszembe sem jutott, hogy a levelezés azért folyhatott olyan sokáig, mert neki is sokat jelentettem. Rá kell jönnöm, milyen keveset értettem az egészből akkoriban – bárcsak elmondhatnám neki, hogy most mennyire értem! Emlékszem azokra az évekre, amikor folyton azt álmodtam – igaz, csak egy-egy röpke pillanatra –, hogy újra találkozunk, és a szörnyű csalódásra, amikor felébredtem, és rá kellett jönnöm, hogy csak álom volt. Nem tudom, volt-e valaha bárki, aki annyit jelentett nekem, mint ő, de talán majd kiderül, ha újraolvasom a leveleket és a naplókat.

Az is nagyon érdekes, hogy milyen erőteljesen idézik fel a fényképek az emlékeket – kezdve azzal, hogy milyen érzés volt ebben vagy abban a ruhában lenni, egészen addig, hogy milyen visszakerülni egy korábbi időszakba. Szintén nagyon intenzív a ház, a kert és bizonyos utcák és parkok vizuális emléke: némelyik valóságos helyhez köthető, mások visszatérő álmaim helyszínei, de valahogy ezek is ugyanolyan reálisnak tűnnek. Pellegriniről10 is vannak fényképek, és olyanokat is találtam, amiket ő csinált, meg a Sydney-be írt levelét, és persze megint csak más fényben kezdtem látni a viszonyunkat. Persze a fényképnézegetésben az a legfontosabb, hogy visszaidézi a temesvári életemet Lisllel, és hogy örömmel tudok visszagondolni azokra az időkre.

Van még egy izgalmas probléma, amivel biztosan dolgom van. Élénk emlékképeket őrzök egy álombeli világról – temesvári jelenetek, utcák villannak fel –, amelyeket képtelen vagyok elválasztani a valóságtól, és amelyek ugyanakkor pontosan annyira részei a múltamnak, mint az ébren zajló események.

Ennek kapcsán előkerült az emlékezet kérdése. Ami számomra a legfontosabb, az az események újra-átélése – a Proust-féle önkéntelen emlékezés, amelyben többnyire nem, vagy nemcsak maga az újraélt esemény a lényeg, hanem annak érzelmi töltete. Bizonyos értelemben ilyenkor az ember azzá válik, aki megtapasztalta az eseményt. A másik fajta emlékezet esetében az ember érzelmi tapasztalat nélkül idézi fel a múltban történteket; ilyenkor a jelenbeli énje tekint vissza a múltba. Ezek az emlékek véleményem szerint az emlékek emlékei, vagyis az ember ilyenkor a sokszor elismételt történeteket idézi fel. Ugyanakkor ehhez is – noha hiányzik az érzés – igen gyakran kapcsolódhat élénk vizuális képzet.

Olvastam tanulmányokat az emlékezet és az emóció viszonyáról; arról, hogy vajon az erős emóciókkal összekapcsolódó emlékek miért rögzülnek jobban, mint azok, amelyekből hiányoznak az emóciók. Engem ebben leginkább az álmokkal kapcsolatos emlékek izgatnak: az álmok sokszor egy pillanat alatt szertefoszlanak, máskor viszont különösen élesen rögzülnek. Gyakran tapasztaltam, hogy egy álom úgy illan el, mintha valami elszippantotta volna, bár az ember kétségbeesetten próbál belekapaszkodni. Nem egyszerűen elhalványul, hanem mintha valami egyszer csak elkapná az orrunk elől. Gyakran egy pillanatra ott marad egy halvány érzés, valami, ami leginkább egy illathoz hasonlít. Máskor felébredek, és az álom teljes egészében ott van, az összes emocionális benyomásával, színezetével együtt. Azt mondják, megtanulhatsz visszaemlékezni az álmaidra (Freud is ezt írja, ha jól tudom); de azt hiszem, ez nem igaz. Szerintem kétféle álom van: az egyik arra való, hogy visszaidézhető legyen, a másik viszont nem.

Azok a kellemetlen utazós álmok, amikor lekéssük a vonatot, és nem találjuk a címet, ahova mennünk kellene, mindig megmaradnak, és élénken élnek bennünk ébredés után is. Eleinte sokszor álmodtam, hogy elkésem a zongoraóráról – ilyen álmok sokáig kísértettek még azután is, hogy eljöttem Romániából. Most is látom, ahogy rohanok a villamosmegálló felé, miközben tudom, hogy el fogok késni.

De térjünk vissza az önéletrajzírás kérdéséhez. Miért ír az ember önéletrajzot?

Gabriel szerint annak nincs sok értelme, ha valaki csak azért akarja megírni az önéletrajzát, mert szeretné megérteni, hogyan lett belőle az, aki. Ugyanakkor valamennyi műve nagyon erősen önéletrajzi jellegű, talán mivel a visszafogottság mellett a kitárulkozásra való hajlam sem hiányzik belőle.

Azt hiszem, a legfőbb vágy, ami engem az írásra sarkall, hogy valamiképpen megragadjam a múltat, belekapaszkodjak, és ellenálljak az idő gyors és könyörtelen múlásának. A másik talán valamiféle igény a halhatatlanságra – a vágy, hogy emlékezzenek ránk, nemcsak a gyerekeink, hanem a következő generációk is. Ahogy haladok előre, úgy változik az önéletrajzom célja és jellege. Tegnap éjjel két órát töltöttem a régi fényképekkel, ami az egész múltat megnyitotta előttem. Belemerültem, és lassanként eloldódtam a jelentől. Aztán rájöttem, hogy amit csinálok, az nem más, mint az „à la recherche du temps perdu”, fokozatosan birtokba veszem a „temps retrouvé”-t. Korábban mereven elzárkóztam a múlttól, amely ugyanakkor – talán épp ezért – hihetetlenül frissen megmaradt bennem; ahogy nézegettem a régi fotókat, olyan élénken áramlott vissza, hogy minden érzékszervemre egyszerre hatott. A szép emlékek rohannak meg a legélénkebben, s köztük is néhány kiemelkedően fényes pont: a két tengeri utazás – az Óvilágból az új világ felé, majd a visszaút. De ha őszinte és korrekt akarok lenni, a rossz dolgokat is vissza kell idéznem. Az egyik ilyen persze Lisl halála, és mindaz, ami utána következett, amikor csak félig éltem – valamit ezzel is kezdenem kell. És persze ott vannak azok az időszakok, amikor „őszi depressziótól” szenvedtem, a válságos pillanatok a munkámban, s leginkább Albert és Stella11 életének utolsó szakaszai, amikor gyakran vett erőt rajtam a kétségbeesés. És ott van még a mély bizonytalanság, az az érzés, hogy a számomra legfontosabb embereket bármelyik pillanatban elragadhatja valami. Ha John vagy valamelyik gyerek késve jön haza, biztosra veszem, hogy meghaltak. Ez nyilván abból fakad, hogy tudom, az életünk egy hajszálon függ. Jól emlékszem az 1930-as évekre, amikor azt reméltem, hogy ha kitör a háború, mind egyszerre halunk meg; attól féltem a legjobban, hogy túlélem valamelyik családtagom elvesztését.

S végül ott van az a szempont, amelyre Gabriel ébresztett rá az édesanyja életrajzával: hogy mi, emigránsok a 20. századi társadalmaknak kicsiny és igen sajátos csoportját alkotjuk, az életünk pedig nagyon jellemző azokra az időkre, amelyeket végigéltünk.

1997. december 8–18.

Karl Milla és családja, 1900 körül

A család

Stella

Rendkívül élénk kép él bennem Stelláról, méghozzá abból az időből, amikor még nem is ismertem, hiszen annyit mesélt a gyerekkoráról. Az ötvenhetedik születésnapomra, nyolcvannyolc éves korában ajándékul leírta nekem a visszaemlékezéseit;12 ezenkívül őrzök tőle leveleket – néhányat Albertnek írt még a házasságuk előtt, és az én születésem utánról is fennmaradt egypár.

A családi fényképpel kezdem: középen Stella látható nagyjából ötévesen; szép arcú édesapja13 ül jobboldalt, előtte Grete, Stella balján az édesanyja,14 közvetlenül mellette Hertha, és a három fiú: az asszony jobbján Roderich, mellettük Richard és Artur. A két utóbbi Karl Milla első feleségétől, a korán meghalt Felicitas Widemanntól született. A képen csak Stella néz egyenesen a kamerába, komolyan és határozottan. A visszaemlékezésében leírja, milyen volt az élete, amikor Grete és Hertha már iskolába járt, de ő még otthon volt; hogyan emlékszik vissza azokra az időkre, amikor imádott mamája egészen az övé volt. Nyolctagú család lévén sosem bővelkedtek anyagiakban, és Stella leírja, hogy téli estéken lecsavarták a gázlámpákat, hogy spóroljanak, úgy hallgatták az édesanyjuk meséit.

Volt egy Hermine nevű cselédlányuk, ő vitte mindig Stellát sétálni a parkba, ahol rendszerint találkoztak egy férfival. Hermine meg a férfi sokszor veszekedtek, és nem figyeltek Stellára. Stella unatkozott, és legszívesebben hazaszaladt volna, de Hermine vasmarokkal tartotta, és megfenyegette, hogy ha nem engedelmeskedik, megmondja a mamájának, hogy rosszalkodott. A férfiról a családban akkoriban még senki sem tudott, de néhány évvel később kitört a botrány. Stella már iskolás volt. Egy nap arra ment haza, hogy Grete várja odakint, és nagyon határozottan azt mondja: „Be ne menj!” Stella nem hallgatott rá, az iskolatáskáját a fogasra akasztotta, és benyitott a nappaliba. Valósággal megdermedt az elébe táruló látványtól: Hermine a földön térdepelt, és szipogva könyörgött Mamának, hogy hallgassa meg, és bocsásson meg neki. Folyton azt ismételgette: „Minden csak a gyerek miatt volt, a szegény gyerek miatt, de azt az embert semmi nem érdekli, és tudni se akar semmiről.” Mama némán állt a nyitott ékszeresládika mellett, de amikor észrevette Stellát, kiküldte a szobából. Stella kiment az előszobába, ott ácsorogtak Gretével, és találgatták, mi történhetett. Aztán Stellának eszébe jutott „a parkbeli férfi”, és minden összeállt – a férfi – a gyerek – az ékszeresládika – a veszekedések a parkban – és hirtelen feneketlen gyűlöletet érzett a „parkbeli férfi” iránt. Mama kiszólt, hogy menjenek be, de ne kérdezősködjenek. Idegesnek tűnt, mégis ugyanúgy elkérdezte, mi volt aznap az iskolában, mint máskor. Stella kisomfordált a hallba a zsebkendőjéért, hogy letörölje a könnyeit, de ezt senki sem vette észre, mert a lámpákat még nem gyújtották fel, és a szoba sötét volt. Hermine végül náluk maradt, és minden ment tovább a régi kerékvágásban – a családra igencsak jellemző fordulat. Később Stella megemlíti a visszaemlékezésében, hogy az apja szociáldemokrata nézeteket vallott.

Stellának az elemi iskolában volt egy nagyon jó barátnője, Anna Herold, aki iskola után gyakran hazakísérte. Mama mondogatta, hogy jobb lenne, ha Anna előbb hazamenne, szólna az édesanyjának, hova megy, és csak aztán jönne át vendégségbe Stellához.

Egy szép napon Grete és Stella levettek egy könyvet az apjuk könyvespolcáról, amelyben a növények és az állatok szaporodásáról volt szó. Hertha, aki három évvel idősebb volt Stellánál, észrevette, mit olvasnak; leszidta őket, amiért illetlenül és jogtalanul, engedély nélkül könyvet vettek el az apjuk polcáról, s azzal fenyegetőzött, hogy megmondja a szüleiknek, mit csináltak. Veszekedni kezdtek, és Hertha végül tényleg beárulta a húgait. Az apjuk megszemlélte a könyvet, úgy találta, hogy nem történt baja, és azt mondta, máskor szóljanak, ha olvasnivalóra van szükségük.

Ez a gyerekkori történet jól jellemzi Hertha és Stella viszonyát, amely egész életükben ugyanolyan maradt: noha nem volt nagy korkülönbség kettejük között, Hertha mindig úgy viselkedett, mint aki mindent jobban tud, és élete végéig terrorizálta Stellát. Szemészorvos lett belőle; egyszer közölte az erősen rövidlátó Stellával: nem kizárt, hogy meg fog vakulni. Stella ezt sosem felejtette el, és egész életét a fenyegetés árnyékában élte.

Néhány héttel később Anna szerzett egy másik könyvet a szaporodásról, és odaadta Stellának a kézimunkaórán. A kézimunkatanár észrevette, jelentette az igazgatónőnek, és Mamát behívatták. A két kislányt elültették egymás mellől. Iskola után Stella hiába várta Annát, úgyhogy elment hozzájuk. Amikor becsengetett, Anna nyitott ajtót, zavarban volt, és anélkül hogy behívta volna, eltűnt. Stella nem értette a helyzetet, de várt tovább; Anna ekkor ismét felbukkant egy csomó rajzzal, amit Stellától kapott barátságuk zálogául, és azt súgta neki: „A mamám többet nem enged el hozzátok.” Aznap este Stella álomba sírta magát, nemcsak azért, mert elveszítette a barátnőjét, hanem mert a lelke mélyén úgy érezte, valami rosszat tett.

Ezek után magára maradt és unatkozott az iskolában, de Mama otthon zongoraleckéket adott neki, és franciára kezdte tanítani. Stella később Gretével került egy osztályba, és ettől kezdve elválaszthatatlanok voltak. Egész életükben nagyon közel álltak egymáshoz. Úgy emlékszem, Grete törékeny, boldogtalan, magányos lélek volt, és mindig támogatásra szorult. A történet szerint férjhez ment, aztán megszökött a nászéjszakáján. Hogy ki lehetett a rejtélyes „Herr Grasl”, akinek Grete Grasl-Milla a nevét köszönhette, azt sosem sikerült kiderítenem. Amióta az eszemet tudtam, Grete minden évben meglátogatott minket Temesváron, és mi mindig nagyon örültünk neki. Rémlik, mintha folyton aggódtak volna az egészségéért, és attól tartottak, hogy valamiképpen minket is veszélyeztethet – Lislt és engem. Csak arra emlékszem, hogy volt egy mulatságos szemölcs a nyelvén, ami egyébként őt a legkevésbé sem zavarta. De mindenki rettegett a tébécétől, ami akkoriban fiatal nőkre különösen veszélyes volt.

Mielőtt befejezte volna az elemi iskolát (tizenegy éves volt ekkor), a tanárai azt javasolták a szülőknek, hogy Stellát küldjék gimnáziumba, ahonnan egyenes út vezetett az egyetemre, nem úgy, mint a polgári iskolából. Amikor az elemi elvégzése után Hertha gimnáziumba ment, különbözeti vizsgát kellett tennie latinból és görögből, amire Mama készítette fel.

Egy este vacsoránál megtárgyalták Stella jövőjét. Az apja megkérdezte, hogy akar-e egyetemre menni. Mivel ez azt jelentette volna, hogy el kell válnia Gretétől, aki akkor már polgáriba járt, Stella habozás nélkül nemet mondott. Mama szörnyen csalódott volt, és szemrehányást tett a férjének, amiért egy ilyen fontos ügyet ennyivel elintéztek. Stella csak jóval később jött rá, hogy az igazi ok, amely az apja döntésében a legnagyobb szerepet játszotta, a pénzhiány volt. Egész életében sajnálta, hogy nem ment egyetemre, és mindig úgy gondolta, hogy az maga lehet a mennyország. Azt hiszem, az én pályafutásom némi vigaszt jelenthetett neki.15

Stella és Grete egy kis szobában aludt együtt. Stella mindig hajnalban ébredt, és a nyitott ajtón át látta az apjukat, amint már kora reggel szorgalmasan dolgozik. Matematikát végzett; azt hiszem, középiskolában tanított. De a legtöbb idejét a repülőgép-tervezés foglalta le. E célból tanulmányozta a madarak repülését, és néhány cikket is publikált a témában. Végül valóban tervezett egy repülőgépet, de legnagyobb erőfeszítései ellenére sem sikerült soha annyi pénzt összeszednie, hogy tervét megvalósíthassa.

Anselma Dürrigl, Marianne Fillenz nagyanyja 1885 körül

Mama, lánykori nevén Anselma Dürrigl, melegszívű, szeretetre méltó asszony; kivételesen tehetséges is lehetett, ha a lányait zongorára és franciára tanította, Herthát pedig még görögből és latinból is korrepetálta. Katonacsaládból származott, és egy tisztek lányainak fenntartott bentlakásos iskolában nevelkedett; opera-énekesnő lett. Ma is élnek Zágrábban Dürriglek, Anselma fivérének leszármazottai; az egyiküktől egyszer kaptam egy listát horvát hírességekről, akik között Anselma Dürriglt ma is számontartják. Theo Dürrigl, távoli unokatestvérem, aki Zágrábban él, nagy zenerajongó; nemrég azt írta, hogy vett egy könyvet az operáról, amelyben Selma Dürrigl, a nagyanyám is szerepel. A rá vonatkozó részletet lefordította horvátról németre, és elküldte nekem. Selma Dürrigl, a K. u. K. hadsereg tisztjének lánya 1860-ban született Varasdon, és egy tiszti leánynevelő intézetben nevelkedett a Bécs melletti Hernalsban.

Mivel tehetségesen énekelt, beiratkozott a bécsi konzervatóriumba, ahol a híres operaénekesnél, Louise Dustmann-nál tanult. 1883-ban több koncertet adott Zágrábban és Varasdon; a sikernek köszönhetően az igazgató, Kneisel, sőt még Zajc is nagyon előnyös szerződéseket ajánlott neki, ezeket azonban nem fogadta el, mert bár folyékonyan beszélt horvátul, nem érezte magát elég képzettnek ahhoz, hogy ezen a nyelven énekeljen operaszerepeket. Zágrábból 1885-ben a morvaországi Jihlavába ment, opera-szubretti szerepkörbe, és „csodálatos hangjának és tiszta intonációjának köszönhetően a közönség viharos lelkesedését váltotta ki” olyan szerepeiben, mint Marie a Cár és ácsban Lortzingtól,16 Jenny A fehér asszonyban Boieldieu-tól17 és Ännchen a Der Freischützben18 – amint arról a Varasdi Hírek és a Bécsi Színházi Krónika beszámol. Rose Friquet szerepében is nagy sikert aratott A remete csengettyűje című operában.19 A következő évben Dortmundba szerződött. 1887-ben Bécsben találkozott későbbi férjével; összeházasodtak, és Anselma Dürrigl többé sosem lépett színpadra. A Kultur című lap hasábjain Franjo Kuhač 1907-ben – a korra amúgy nagyon jellemző módon – e szavakkal zárta cikkét: „Frau Milla-Dürrigl […] 1906. december 17-én kelt levelében azt írta nekem, hogy a hajdani siker immár teljesen hidegen hagyja. Ez a kijelentés igencsak találó, mivel pontosan jellemzi a nő sajátos szerepét.”

Jegyzetek

1A regényíró Gabriel Josipovici az 1996/97-es tanévben az összehasonlító európai irodalomtörténet tanszék vendégprofesszoraként járt az oxfordi St Anne’s College-ban, ahol Marianne Fillenz is tanított. Barátságuk a következő tizenöt évben nagyon fontos volt Marianne számára. (Karen Clarke megjegyzése.) Lásd még Marcin Stawiarski 2012-es interjúját az íróval, https://journals.openedition.org/lisa/5870, letöltve 2021. január 23. „MS: Franciaországban született, a családja Egyiptomba települt, majd ön Angliában nőtt fel. És mint mondja, nem francia, és nem is angol. Mi a jelentősége a migrációnak egy író számára? […] GJ: Boldog lennék, ha olyan bensőséges viszonyban lehetnék egy kultúrával, mint Muriel Spark az angollal vagy a skóttal, és Thomas Bernhard az osztrákkal – de az ember azokkal a lapokkal játszik, amiket osztottak neki. És szerintem aki egyszer bevándorló, az mindig az is marad. […] Sosem gondoltam magamat Zsidó Írónak, és remélem, soha nem is fogom. Nem neveltek semmiféle zsidó tradícióban, de mivel a háború alatt Franciaországban voltunk, ahol születtem, és később sokat beszélgettünk az anyámmal azokról az időkről, mindig erősen zsidónak éreztem magam – olyan zsidónak, aki nagyon is tudatában van annak, milyen fontos a kultúrák közötti átjárás, és az, hogy elkerüljük a nacionalizmus ragályát. […] Kívülről nézek a zsidó hagyományra, ugyanúgy, ahogy az angol és a francia hagyományra.”

2Gabriel Josipovici Moo Pak című 1994-es regényének főszereplője, Jack Toledano, évek óta dolgozik élete fő művén, amelyből azonban még egy sort sem írt le.

3Marianne gyerekkori játszótársa. A személyekkel kapcsolatban bővebben lásd a névmutatót.

4Lisl Fillenz, Marianne fiatalon öngyilkossá lett húga.

5John Clarke, Marianne férje.

6Susie Clarke, Marianne fiatalabb lánya.

7Marianne Temesváron (ma Timișoara, Románia) született, tizenöt éves koráig élt ott a szüleivel és a húgával.

8Karen Clarke, Marianne idősebbik lánya.

9Tullio Tami, elsőtiszt az Esquilino nevű olasz hajón, amelyen Marianne és családja 1939-ben elhagyta Európát, és Ausztráliába (majd onnan egy másik hajón Új-Zélandra) utazott. Az úton Marianne szoros barátságot kötött a férfival, egészen 1950-ig leveleztek. Kapcsolatukról a memoár lapjain részletesen beszámol; Tami fennmaradt levelei arra engednek következtetni, hogy a kislány iránti érzései inkább voltak atyaiak, mint romantikusak, Marianne viszont sokáig volt szerelmes belé. (Karen Clarke megjegyzése.)

10Angelo Pellegrini, Marianne olasz vívómestere Temesváron.

11Fillenz Albert és Stella Milla, Marianne szülei.

12A szöveget, amely 1981-ben keletkezett Jugend Erinnerungen (Fiatalkori emlékek) címmel, Stella kézzel, angolul kezdte írni, majd néhány oldal után, körülbelül a felénél áttért németre. Két rajzot is tartalmaz az ajándék: Stella emlékezetből készített ceruzavázlatát a schönbrunni kastélyparkról és a Stephanskirchéről.

13Karl Milla.

14Anselma Dürrigl.

15Hertha tanulmányaival kapcsolatban Stella a következő magyarázatot adja: „Herthának végül is volt valamilyen ösztöndíja, amellyel egy bizonyos Suttner bárónő, a szüleink ismerőse támogatta a tanulmányait, de én nem számíthattam ilyen segítségre, és pénzszűkében voltunk. Így aztán csatlakoztam Gretéhez a Bürgerschuléban, és boldog voltam, mert ez a gyerekkorunk meghosszabbítását jelentette.”

16Albert Lortzing háromfelvonásos vígoperáját 1837-ben mutatták be Lipcsében Zar und Zimmermann címmel.

17François-Adrien Boieldieu háromfelvonásos vígoperáját 1825-ben mutatták be Párizsban La dame blanche címmel.

18Carl Maria von Weber A bűvös vadász című háromfelvonásos operáját 1821-ben mutatták be Berlinben.

19Louis-Aimé Maillart operáját Les dragons de Villars címmel 1856-ban mutatták be Párizsban.

Tartalom

„Marianne Fillenz vagyok”

Marianne Fillenz memoárja

Bevezető gondolatok

A család

Gyerekkorom Temesváron

Kivándorlás

Megérkezés Új-Zélandra

Az orvosi egyetemen

Visszatekintés

Epilógus: Új-Zéland után

Válogatás Karl R. Popper és Marianne Fillenz levelezéséből

Névmutató

Jegyzetek

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Forgalmazza

Felhasznált betűtípus:
Libre Caslon Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0