Copyright © Kate Vargha (Gyurcsány Ferenc), 2024

Minden jog fenntartva!

ISBN 978 615 02 1358 3

Kiadó: T&T Kft.

Felelős kiadó: Tarjányi Péter

Borítótervező: Hódi Atis Márk (WG Arts)

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

I.

Ulrich utálta a viharos éjszakákat. Félt a mennydörgéstől, megriadt a villámlástól. A villám után számolta a másodperceket a dörgésig, aztán elosztotta hárommal. Gyerekkorában nem volt jó fizikából, de ez megmaradt benne. Emlékezett rá, hogy a fény olyan gyors, hogy szinte azonnal itt van, a hang meg csak 340 métert tesz meg másodpercenként. Szóval egy kilométer megtételéhez a hangnak három másodperc kell. Ha számolt, tudta, hogy nagyjából milyen messze van tőle a villámlás. Na meg azt is, hogy jön vagy megy a vihar.

Nedves volt a teste az izzadtságtól. Utálta magát, hogy felnőttfejjel ilyen beszari.

Újabb villám.

Számolt.

Újabb dörgés.

De még mielőtt elvégezte volna az osztást, valami megzavarta. Ez a dörgés nem az a dörgés. Ez valami más volt. Weird, jutott eszébe a nehezen megtanult angol szó. Különös. Más. Rendhagyó.

Felkelt az ágyból, és odament az ablakhoz.

Félve húzta el a függönyt. Gyerekes aggodalommal. Az ablakokon hosszú sávokban csurgott le az esővíz. A cseppek töredezetté tették a képet.

Körülnézett.

Valami mozgást látott. A szemközti ház oldalában, a fedeles kukáknál mintha valaki motoszkált volna. Ulrich összehúzta a szemét, fókuszálni próbált. Igen, tényleg van ott valaki. Mintha egy kapucnis alak lenne.

A kapucnis belenézett a kukába, aztán kivett belőle valamit. Talán egy szemeteszsákot. Leengedte a kuka tetejét. Igen, ezt a zajt hallotta az előbb is, csak hangosabban, állapította meg Ulrich. A férfi két kézzel tartotta a csomagot, mintha az ölébe akarná venni. Körülnézett, majd odalépett egy padhoz, és letette a zsákot.

Aztán nehézkesen elindult, mint aki nagy terhet cipel.

Miért vesz ki valaki egy zsák szemetet a kukából, és miért teszi le egy padra? Ulrich nem tudta eldönteni, hogy csak ő zaklatott, vagy az egész jelenet is az, amit látott.

Nem tetszett neki a dolog. Le kellene mennie megnézni, mit vett ki a kukából az az alak.

De félt kimenni a viharba.

Mert a vihar még mindig közeledett.

Tudta, mert rendületlenül elvégezte az osztást.

Rövid töprengés után a kabátjáért nyúlt. Leszaladt a lépcsőn, és nagy léptekkel elindult a pad felé. Nem történhet baj, mondogatta magának. Aztán ott állt a pad előtt, és mintha valami hangot hallott volna. A zsákból jött. Az esőcseppek kopogtak az orrán. Vastag műanyag szemüveglencséje bepárásodott. A zsák felé nyúlt, de az hirtelen megmozdult.

Ulrich rémülten felkiáltott. A francba! Már csak ez hiányzott!

Ki kellett volna nyitnia a zsákot, de nem merte.

Soha nem nézett horrorfilmet, egyszerűen félt tőlük. Most meg itt van ez a valami.

Vihar, dörgés, villámlás, meg ez a mozgó valami.

Szólni kellene valakinek. De kinek? Mindenki megtudja majd, hogy egy gyáva szar. Már semmit sem érzett.

Az eső földillatát a rettegés bűze takarta el.

Az a valami él. Hiszen mozog, jutott el a tudatáig. De ha csak hozzáér, nyomban elájul, gondolta. Ha viszont nem, akkor gyilkos lesz? Mert nem segített? Mert megölt egy élőlényt?

Zsibbadt. A teste, az agya, a lelke.

Segíts, istenem, nyögte, pedig nem volt istenhivő.

A fekete zsák szája nem volt bekötve. Óvatosan széthúzta. Reszketett. Uram atyám!

Muszáj belenyúlni. Muszáj megnézni.

Nagy levegőt vett. Összeszorította a fogát. Lassan becsúsztatta a kezét a zsákba.

Jaj, a picsába!

Meleg test. Kicsi.

Megbillent az agya. A lelke.

Elkezdte tépni a zsákot. Zaklatottan. Eszelősen. Aztán ott feküdt előtte egy baba. Pár hónapos lehetett.

A testén felszíni vágások sokasága. A hasán, kezén, lábán. Talán ábrák is. Amennyire az utcai lámpa fényénél meg tudta állapítani, egyik-másik mintha keresztre hasonlított volna. A sebekből még mindig folyt a vér. Elalélt kis test.

Felemelte. Fel tudta emelni. Rohanni kezdett vele, vissza a lakásba.

Miközben a melléhez szorította a pici testet, a szíve fura mód nyugodtabban vert. Nem érzett se félelmet, se undort, csak futott és futott. Olyasmit tapasztalt, amit még soha. Egy másik életért való felelősséget. Ahogy a lakásba ért, egy mozdulattal lesöpört mindent a konyhaasztalról. A kis testet óvatosan lefektette rá. A baba, korábban nyilván rózsaszín arca már szürke volt a mennyezeti izzók fényében. A csuklójából vér szivárgott. De élt, élt.

Rögtönzött szorítókötést tett a sebre, majd a kicsit bevitte a hálószobába, és egy takaróval bebugyolálta. Aztán a karjába vette, az előszobában felkapta a kocsi kulcsát, és futva elindult az autója felé.

Csak tizenöt percre voltak a város legnagyobb kórházától.

II.

Még alig szürkült. Abigél kelt elsőként, mint mindig. Gyorsan kikászálódott az ágyból, csak rápillantott Pierre-re, és halkan kilépett a hálószobából. Gyors kávé, semmi fakszni, két ristretto egy pohárban, üresen. Szokás szerint a fotelba telepedett le.

Imádta a fotelt a konyhában. Az egyik legnagyobb luxus az életében, a fotel, amely csak az övé, ez az ő főzési pozíciója, mondta mindig. A fotel a lázadás ikonja, hogy ő nem dolgozni jár a konyhába, hanem beszélgetni, nézni Pierre-t, a pasiját, ahogy főz. Igen, Pierre-t a pasijának hívta, noha már vagy két évtizede a férje volt. Abigél valójában dicsekedni akart, hogy ő még most sem csak szereti, de kívánja is a férfit, és tudta, hogy Pierre is így érez iránta. Neki nem férje van, a hivatalos, a megunt, az elhasznált ember, neki pasija van. Ő meg Pierre csaja volt. Egyébként nem volt excentrikus. Különösebb vágya se volt rá, na meg úgy gondolta, hogy egy nyomozó legyen fegyelmezett. A zavaros, legtöbbször mocskos történetek világában a nyomozó maradjon tiszta, logikus, kiszámítható.

Fülébe dugta az Airpodsát, telefonján a helyi rádióhoz csatlakozott. A pár nappal korábban meghalt amerikai színészről, Barry Newmanról beszéltek, akit Európában leginkább azért ismertek, mert ő alakította Petrocellit a világhírűvé lett tévésorozatban. Abigél kislány korában imádta a vesztes ügyek kisvárosi ügyvédjét. Még az is lehet, hogy a sorozatnak szerepe volt abban, hogy rendőr lett, válaszolta korábban nemegyszer a sokakat meglepő pályaválasztásának okát firtató kérdésre.

Ölébe vette a hivatali laptopot. Biztonsági okok miatt csak a rendőrségi ügyekhez, a belső levelezéshez, az engedélyezett és a rendőrségi informatikusok által telepített alkalmazásokhoz, az általuk elérhetővé tett adatbázisokhoz fért hozzá. Gyorsan ránézett az üzenetekre, semmi sürgős, állapította meg. Így aztán félretette a számítógépet, és a telefonját kezdte el nyomkodni. Átfutott a barátok, barátnők előző esti szövegein, de köztük se talált semmi izgalmasat. Majd később válaszol rájuk, döntötte el.

Az utolsó üzenet Marianne, a lánya iskolájából jött, Marianne osztályfőnöke írta. Sousa annak idején középiskolai osztálytársa volt, aki mintha udvarolni is próbált volna neki, de végül nem lett semmi a dologból. Nem volt meg a szerelemhez szükséges kémia. Bár sülve-főve együtt voltak, mindent és mindenkit kibeszéltek, imádták, hogy mertek és tudtak a saját testükről, vágyaikról is beszélni, de az sem szakította át a gátat, maradtak, akik voltak, a gimnázium jól ismert furcsa párja, barátok. Sousa találkozni akart vele, azt írta, nincs dráma, de beszélniük kell Mariannéról.

Nyilván csak azért írja, hogy nincs dráma, mert nem akar ráijeszteni, gondolta. El se tudta képzelni, mi lehet a baj. Ekkor rezegni kezdett a telefonja. Éjszakára a hangot mindig kikapcsolta, hogy ne zavarja Pierre-t, ha esetleg keresi valaki. A rendőrségi ügyelet számáról hívták.

– Mi a baj? – kérdezte köszönés helyett. Tudta, ha ilyenkor hívják, az semmi jót nem jelent.

– Gyilkossági kísérlet, vagy valami hasonló, a baba, hála istennek, egyelőre él. Forró a nyom, menni kellene – hadarta az ügyeletes.

Abigél megismerte Eva hangját, a frissen végzett okos, barna hajú lány volt ügyeletben.

– Baba? Mi az, hogy baba?

– Azt mondja a kórház, hogy három-négy hónapos lehet, tele van a teste vágásokkal, metszésekkel, sok vért vesztett, életveszélyes az állapota. Egy nejlonzsákba dugva találták meg egy padon, a St. Patrik tér közelében. Egy ott lakó látta, hogy valamit gyanús körülmények közt a padra tettek, és kiment megnézni, mi az. Ez a tanú vitte be a sérült kislányt a kórházba, de már útközben hívott bennünket is. Egy járőrkocsi a helyszínre ment, és a tanú is visszamegy, ha végzett a kórházban. A helyszínelőknek már szóltam. Oda kellene mennie.

Akkor ez mégsem a szokásos rutin szerinti reggel, gondolta Abigél. Egy hajtásra kiitta a maradék kávéját. Egész éjjel esett, hallotta a mennydörgést, de remélte, hogy nincs nagyon hideg. Egy nem túl meleg kosztümbe bújt. Nyomott egy puszit Pierre arcára, aki morgott valamit, de aludt tovább. Úgyis hívni fogja, amikor felébred, és nem találja őt otthon, így szokott ez ilyenkor történni. Felkapott egy esernyőt, és már ment is.

Járt neki a szolgálati kocsi, amit haza is vihetett volna, de azt mondta, nem akarja hazavinni a rendőrséget, márpedig szerinte az autóval az is vele ment volna. Beült a kis Toyota Yarisába. Ismerte a megadott helyszínt, ráadásul hajnalban még néptelen volt a környék, ezért nem kapcsolta be a Waze-t, pedig napközben ritkán közlekedett anélkül.

Jó tíz perc alatt odaért a Lavralek nevű városrészbe. A belvárost övező jellegtelen bérházakat visszafogott polgári jólétet sugárzó társasházi övezet követte. Tanárok, tisztviselők, középvezetők nyugodt világa volt ez. Abigél is ilyen környéken lakott, csak a belvárostól épp az ellenkező irányban. Két- és négylakásos, kétszintes épületek, kis előkerttel. Sok helyen alacsony sövény helyettesítette a kerítést. Már messziről meglátta az utca jobb oldalán álló rendőrautót, és észrevette, hogy az utca másik oldalán úgy kétteleknyi területet lekordonoztak. Ott találhatták meg a babát, gondolta.

A rendőrautó előtt kisebb csoport állt, Abigél néhány méterrel előttük parkolt le a járda mellett. Azonnal felismerte a járőrt, Radek régi kolléga volt. Szerette a munkáját, és kedvelték az emberek. A járőr, ahogy ő mondta, nemcsak egy járőr, hanem a járőr. Aki figyel, beszélget, óvja a rendet, ritkán emeli fel a hangját. Radek mellett egy riadt tekintetű, szép arcú, harminc körüli, magas, vörösesbarna hajú férfi állt. Látva a csoport önkéntelenül kialakult szerkezetét, a figyelem irányát, a testtartásokat, a felügyelő csodálkozott volna, ha nem a járőr mellett álló magas férfi a szemtanú, egyben a kisbaba mentőangyala. Odalépett, köszönt Radeknek, a többieknek meg bemutatkozott:

– Jó reggelt, bocsánat, tudom, hogy nem jó a reggel. Abigél Eriksdóttir főfelügyelő vagyok, a rendőrség gyilkossági csoportját vezetem.

Radek jó ismerős módjára barátságosan valami köszönésfélét mormolt, és fejével a magas férfi felé intett.

– Az úr itt Ulrich Küstner. Ő találta meg a babát, és vitte be a kórházba. Minket meg az ügyelet értesített. Ralph, a társam biztosítja a másik oldalon a helyszínt. Van valami új hír a babáról?

„Jaj, de marha vagyok, tényleg telefonálni kellett volna a kórházba”, tett szemrehányást Abigél önmagának. Most jött csak rá, hogy az autóban végig a lánya, Marianne járt a fejében, meg Sousa szokatlan üzenete. „Ideje megérkezni – figyelmeztette magát. – Bűnügyi helyszínen vagy, dolgod van.”

– Sajnos, nem tudok semmi újat. Reméljük, életben marad. Nézzék el nekem, de Küstner urat négyszemközt szeretném meghallgatni – mondta csendesen, szinte lágy hangon. Alig érintette meg Küstner könyökét, csak jelezte, hogy menjen vele. Ulrich engedelmesen követte.

Néhány méterrel arrébb megálltak két utcai lámpa között.

– Kérem, egyelőre mondjon pár mondatot magáról, aztán mesélje el, mi történt! – kezdte udvariasan Abigél.

Tudta, a szemtanúk úgyis össze vannak zavarodva, gyakran félnek, neki kell nyugalmat, biztonságot sugallnia a gesztusaival, a hanghordozásával. Ami nem esett nehezére, nem színészkedett. Segíteni akart a felzaklatott embereknek meg persze önmagának is. Minél nyugodtabb, minél nyitottabb a tanú, annál többet fog megtudni tőle, ez volt a tapasztalata.

– Ne haragudjon! Félek, és féltem egész éjszaka. Gyerekkorom óta nem bírom a vihart, a mennydörgést, a villámlást. Fóbiám van. Pszichológushoz kellene mennem, de nem merek.

Szégyellem magam. Minden barátom tudja, hogy ilyen vagyok, ha vihar van, gyakran áthívok magamhoz valakit, hogy ne féljek annyira. De tegnap nem hívtam senkit, így aztán alig aludtam. A másodperceket számoltam, hogy mikor jön a dörgés. És egyszer csak meghallottam azt a zajt. Nem tudom, mi volt az, de a mennydörgés A-dúrban szólt, ez meg szerintem G-moll volt, és valami fémes zörej kísérte. De lehet, hogy csak a fáradtságtól megkergült képzeletem játszott velem. Tudja, színházban dolgozom, korábban zongoristának készültem, végül látványtervező lettem. És a látványtervezésben jelekkel foglalkozom. A G-mollra rakódó zörej is egy jel volt, valami rossznak a jele. Éreztem. Olyan volt, mint amikor durván széttépnek egy brokátot, és reccsenve elszakad az erős láncfonal.

Abigél nem bánta, hogy Ulrich hosszan beszél, sokkal jobb volt, mintha egyenként kellene belőle kihúzni minden szót. Találkozott már olyan tanúval is, akiből a stressz verbális hiperaktivitást váltott ki. Nem tudta, hogy most ezzel áll-e szemben, mindenesetre bátorítóan bólogatott, érdeklődve, tiszta tekintettel nézett Ulrichra, nem sürgette. Ő meg megállás nélkül beszélt. Amikor a történet végére ért, Abigél megkérdezte:

– Mióta lakik itt?

– Most lesz ötödik éve. Amikor a Josephinus felvett díszlettervezőnek, akkor költöztem ide.

A Josephinus volt az ország második legnagyobb színháza, Abigélnek időnként zavaróan modern repertoárral, ezért ha nagy ritkán színházba ment, maradt a Nationalnél.

– Jól értem, hogy ön szerint legalább kétszer nyitották ki és csukták le a kuka fedelét? Először hangosan, ön erre lett figyelmes, másodszorra pedig, amikor már ön is látta, akkor halkabb volt a zaj. Így történt?

– Igen, így

– Lehetséges, hogy az a valaki először beletette a kislányt a kukába, ez volt az első zörej, utána meg mégis meggondolta magát, inkább kivette, és letette a padra?

– Ne haragudjon, de én ezt nem tudom, bár logikusnak tűnik, amit mond.

– Mindig kint vannak a kukák a házak előtt? – folytatta Abigél.

– Nem, de ma reggel viszik el a szemetet, látja, szinte mindenütt kint vannak, hat óra körül jön a kukásautó.

– Mit gondol, miért pont azt a kukát választotta, hiszen találhatott volna másikat is?

– Nem tudom. Talán mert nagyobb, mint a többi, a Piimavathnál sok szemét gyűlik össze.

– Hogy hol? Piravathot mondott?

– Nem, Piimavath annak a kicsi kávézónak a neve, pont szemben a mi házunkkal. Két helyes észt lány csinálja, és a piimavath észtül állítólag kávéhabot jelent. Mindenki kedveli a lányokat. A kringel, az észt fahéjas kalács a specialitásuk.

– Felismerné azt az embert, akit látott?

– Dehogy. Valójában azt se tudom, hogy férfi volt-e vagy nő. Bár a mozdulatai, a járása alapján inkább férfi. Nem túl idős, azt hiszem. Közepesen magas. Kapucnis, sötét, talán fekete esőkabátot viselt, átlagos testalkatúnak tűnt.

– Ön miért ment ki? Hiszen félt. Honnan tudta, hogy valami baj van vagy baj lehet?

– Nem tudtam. Zavart a G-moll meg a zörgés meg a sejtelmes fickó az esőben. Más lett a rezgése a levegőnek. Hülyén hangzik, tudom.

Egyelőre nem fog többet megtudni Ulrichtól, aki ahhoz képest meglepően normálisan viselkedett, amit átélt, gondolta Abigél.

Közben megérkeztek a helyszínelők. Rajmond, a vezetőjük nyugdíjhoz közeli, kicsit hepciás alak volt, de Abigélt ez nem zavarta, hiszen tisztában volt vele, hogy átlagos szemnek legtöbbször alig észrevehető apró részleteket kell megtalálnia a helyszínen. Rajmond, mint minden helyszínelő, első akart lenni a tetthelyen, és utálta, ha valaki veszélyezteti a nyomok tisztaságát. A felügyelőnek a gyilkost kell elkapni, neki meg a nyomokat, ezt ismételgette folyton. Rajmond a kollégáját beküldte a lakásba, hogy nézzen ott körül, ő meg elindult a kukák és a pad felé. Még mindig esett, de nem húztak sátrat a helyszín fölé, mert Rajmond egészen biztos volt benne, hogy semmit sem fognak találni. Sok év tapasztalata alapján tudta, hogy az aszfalton nyoma se maradhatott sem autókeréknek, sem lépéseknek, ami meg elázhatott, az már biztosan el is ázott. A zsebéből kis lámpát vett elő, ultraibolya fényben ujjlenyomatot keresett. Hiába. A kuka körüli aszfaltot vizsgálta, de semmit sem talált, amit bizonyítékos zacskóba tehetett volna.

Abigél távolról figyelte a helyszínelést. Aztán eszébe jutott, hogy az ügyeletes rendőr, Eva forró nyomról beszélt, ami logikusan hangzott, de itt semmilyen forró nyom nem volt, amire alapozva azonnal az elkövető nyomába eredhettek volna. Intett mindenkinek, a mozdulatban egyszerre volt köszönet és elköszönés. Nem volt már sok értelme hazamenni, így hát beült az autójába, és elindult a kórház felé.

III.

Tudtam, hogy pocsék lesz az éjszaka. Persze, szokatlan a szoba, szokatlan az ágy. De ettől azért nem paráznék ennyire. Az az élet szokatlan, amely mostantól vár rám. A szeminárium is, de még inkább az, ami utána jön.

Hogy bizonytalan vagyok-e? Igen. Bizonytalan vagyok a bizonyosságomban, és bizonyos a bizonytalanságomban. De jönnöm kellett. Ez lett a dolgom. Azt hiszem.

De jó, hogy legalább a madárhang elkísért! Jól hallom, ez sárgarigó, Oriolus oriolus. Vigyázni kell vele, mert becsapós a hangja, könnyen össze lehet téveszteni a szajkóéval. Az is visít, de a szajkónak orrhangja van.

„Kell-ez-neked-fiú, kell-ez-neked-fiú”, trallázta a rigó. Kell ez nekem? Amikor idén tavasszal Ferenc pápa trónra lépett, úgy éreztem, az a jel. Most visszagondolva talán csak az ünnep, hogy új pápánk van, az hitette el velem, hogy készen állok.

Én leszek az első pap a széles rokonságban. És ez az első napom. A bizonytalan bizonyosság napja. Már nem emlékszem, mikor jutott eszembe ez a szóösszetétel. De hetek óta nem megy ki a fejemből. Minél közelebb volt a nap, az indulás napja, annál többször ismételgettem magamban. A papnevelde névadója, Szent Ágoston is tele volt kételyekkel. Akkor én miért ne lehetnék? A későbbi püspök hosszú vívódás után, harminckét éves korában keresztelkedett meg, kilenc évvel később, Krisztus után 395-ben viszont már Hippo püspökévé szentelték. Aztán majdnem egy évezreden keresztül, Aquinói Tamásig ő volt a nyugati kereszténység legbefolyásosabb filozófusa. Szóval a kételyekből mély gyökerű, bőven termő fa sarjadt. Talán ez lesz az én sorsom is.

Hogy mi hozott ide? Egy hosszú, nagyon hosszú út. Lassan költözött csak belém a hit. Az igazat megvallva meglehetősen rosszul kezdődött a kapcsolatunk Istennel. Jártunk mi is templomba, ahogy majdnem mindenki a faluban. De akkortájt soha nem tettem fel magamnak a kérdést, hogy hiszek-e Istenben. Jól emlékszem, amikor elsőáldozó voltam, azt mondták, hogy ez lesz az első találkozóm Istennel. Amilyen kis hülye voltam, azt hittem, hogy ez valami randevúféle lesz. Nyilván nem olyan, mint amilyenek mostanában a Tinderen mennek, hanem olyan régimódi, amilyen anyáéké lehetett. Amit még hosszú készülődés, izgalom, lazára hazudott ünnepélyesség, kiszáradt száj jellemzett. Aztán igencsak meglepődtem, amikor végül nem történt semmi. Le kellett térdelni, jött a plébános egy kehellyel a kezében, kivett belőle egy szentelt ostyát, és a nyelvemre helyezte. Nem is értettem, mit sustorgott közben, azóta már persze tudom, hogy azt mondta, amit minden áldozónak, hogy Krisztus teste.

Nem értettem ezt az egészet. Csalódott voltam, mert végül nem találkoztam Istennel. Persze, sejtettem, hogy nem fog elém állni a maga valójában, de azért vártam valamit. Már jó előre elhatároztam, hogy figyelem majd a testemet, a mellkasomat, a szívemet, a hasam tájékát, hogy történik-e valami. De nem történt semmi.

Rendesen összezavarodtam, amikor megtudtam, hogy az elsőáldozás előtt meg kell gyónnom a bűneimet. Milyen bűnöket? A plébános azt mondta, hogy eleve bűnben születtünk, ezért mindenki bűnös. Azért ez elég ijesztően hangzott. Valami olyasmit mondott nekünk, tízéves gyerekeknek a drága Nicolas atya, hogy a bűn Isten megbántása, az Istennel való közösség megszakítása, és ezt a közösséget helyre kell állítani. Ehhez kell a gyónás. Szóval nekem akkor a gyónás amolyan bocsánatkérésnek tűnt, mint amikor apától kellett bocsánatot kérnem. Nicolas atya rettenetes pedagógus lett volna. Fogalma se volt, milyen nyelven kell beszélni gyerekekkel. Mindig súlyos, emelkedett szövegeket mondott, olyanokat, mint ami Máté evangéliumában áll: „Bizony mondom nektek: amit megköttök a földön, a mennyben is meg lesz kötve, s amit feloldotok a földön, a mennyben is fel lesz oldva.” Ezzel nem voltunk kisegítve. Nekem még most is sok fejfájást okoz egyik-másik bibliai passzus megértése, akkor viszont esélyem se volt rá.

Ráadásul egyáltalán nem éreztem magamat bűnösnek. Mit mondtam volna el? Azt, hogy mikor és mit hazudtam, hogy kívántam-e rosszat valamelyik osztálytársamnak? Nyilván kívántam, nem is egyszer. Azt meg nem mondhattam el se a szüleimnek, se a plébánosnak, hogy imádtam gyurmolni a fütykösömet a paplan alatt. Ezért aztán olyan hülyeségeket mondtam az első gyónáskor, hogy torkos voltam meg irigy voltam meg mit tudom én.

A csalódás, hogy a gyónás újabb hazugságra kényszerített, és a tetejébe még Istennel se találkoztam, nem vette el teljesen a kedvem, hogy azért továbbra is eljárjak a templomba. Na nem azért, mert osztoztam volna az istenhit örömében, hanem mert ez volt a szokás. És miért okoztam volna csalódást anyáéknak, a falunak, a többieknek? Amit viszont nagyon szerettem, az a karácsonyi éjféli mise volt. A fényt, a sokaságot, hogy szépek voltak a lányok, és az egészben volt valami áhítatos ünnepélyesség, bár ezt a szót nem hiszem, hogy ismertem akkor.

De azért nagyon jó volt gyereknek lenni. Szerencsés voltam az ikertestvéremmel, Alice-szal meg a szüleimmel is. Az, hogy anya és apa is ott dolgoztak a faluban, az általános iskolában, azt jelentette, hogy szinte éjjel-nappal együtt voltunk. Alice-szal egyébként is nagyon össze voltunk nőve. Nem voltak külön fiús meg lányos játékok, mindent együtt csináltunk. Közösek voltak a barátaink, illetve csak azok lehettek a barátaink, akik mindkettőnket elfogadtak. Ha egyikünket bántották, akkor a másikunk gondolkodás nélkül a védelmére kelt. Minden olyan volt, mint egy csöpögős hollywoodi giccsben.

És igen, valamikor az elsőáldozás után kezdett egyre több olyan kérdés nyugtalanítani, amelyekre nem tudtam a választ.

Olyanokat kérdeztem Upsulától – hogy miért adtam Alice-nak ezt a nevet, már magam sem tudom –, hogy ha én nem lennék, vajon akkor is lenne-e világ. Vagy hogy a világ azért van-e, mert én is vagyok? Sőt, talán nincs is rajtunk kívüli világ, csak mi teremtjük a gondolatainkkal, az álmainkkal? De akkor hogy van az, hogy más is ugyanazt látja, mint amit én látok? Vagy lehet, hogy nem is ugyanazt látja?

Upsula eleinte valószínűleg azt hitte, hogy meghibbantam. Később elmondta, hogy bár nagyon szeretett volna segíteni, nem tudta, mit csináljon. Anyánkhoz, aki az iskola könyvtárában dolgozott, nem mert fordulni, mert félt, hogy azzal elárulna engem. Végül kitalálta, hogy mégiscsak bemegy hozzá a könyvtárba, és az ott lévő számítógépen próbál válaszokat keresgélni az interneten. Ha kérdezik, mit keres, majd azt mondja, hogy olvasott valahol valamit a filozófiáról, és csak többet szeretne tudni róla. Aztán hozott nekem egy könyvet. Ma is emlékszem rá, egy norvég írta, Jostein Gaardner, az volt a címe, hogy Sofie világa. Abban talált egy szöveget a szubjektivizmusról, hogy csak a tudat létezik a valóságban, minden más az emberi elme terméke. Upsula kikölcsönözte a könyvet, onnantól az egész nyarunk azzal telt, hogy felváltva és közösen olvastuk. Ki vagyok én, kik vagyunk mi? – kérdezgettük naphosszat magunkat, egymást.

És hogy mivel kezdődött az utam? Nem, nem egy filozófiai könyvvel. Valami sokkal hétköznapibbal. Az egyik nyár végén egy pakisztáni család költözött a falunkba. Azt rebesgették, hogy a férfi nagyon ügyes kémikus, és a közeli vegyi üzemben fog dolgozni. Hozta a feleségét meg a három gyerekét is. Mindenki a keresztnevükön szólította őket, de nem bizalmaskodásból, hanem mert valahogy ez állt a nyelvünkre. Mi, gyerekek nem sokat foglalkoztunk azzal, honnan jöttek, nem izgatott bennünket, hogy más a bőrük színe. Könnyen túltettük magunkat a nyelvi gondokon, ha másként nem, kézzel-lábbal mutogatva, de végül megértettük egymást. Először meglepő látvány volt, hogy a gyerekek anyja mindig fejkendőben járt, de azt is gyorsan megszoktuk.

Ősszel, mint rendesen, elkezdődött az iskola. A legidősebb fiú, Ashraf nyolcéves lehetett akkor, és úgy kezdte el a második osztályt, hogy csak a pastut beszélte, de mindenki azzal biztatta, hogy nem számít, karácsonyra már mindent érteni, mi több beszélni is fog. Ashrafot nem lehetett nem megismerni csillogó barna bőrével, fényes, erős, fekete hajával. Az elején nehezen találta fel magát a szünetekben, de mindig akadt valaki, aki társául szegődött. Jól emlékszem, hogy mennyire magával ragadott az a fiú. Hogy a miénktől elütő külseje, mágikusnak hangzó nyelve, vagy valami más miatt, nem tudom. Mindig őt figyeltem, folyton szemmel tartottam. Ha akár csak percekre is, de magányosnak láttam, elhívtam játszani. Időnként megvártam iskola után, és együtt mentünk haza. Egyre többet akartam Ashraffal lenni, életemben először fordult elő, hogy valaki más társaságára vágytam, nem Upsuláéra. Szeretettel szerettem ezt a messziről jött, egzotikus fiút.

Aztán jött a dráma. Hirtelen elkezdtek suttogni az emberek, hogy valami nincs rendben a pakisztániakkal, a Khara családdal. Azt beszélték, hogy a férfi, Bilal megfenyegetett valakit, mert állítólag kihívóan nézett a feleségére. Valójában senki sem tudta, mi történt pontosan, hogy tényleg volt-e fenyegetés, és ha igen, mikor és hol, sőt az se volt világos, hogy kit fenyegetett meg Bilal, mindenesetre úgy tűnt, a szóbeszéd anélkül is fennmaradt, hogy bárki előállt volna bármilyen konkrétummal.

A korábbi beszélgető- és játszótársak egy csapásra eltűntek Ashraf mellől. Ha én nem mentem oda hozzá, akkor egyedül bóklászott az óraközi szünetekben. Mintha észre se vettem volna semmit, egy darabig próbáltam Ashraf elveszett társaságát pótolni. Persze ezzel csak annyit értem el, hogy most már ketten voltunk magányosak, mert engem is elkezdtek kerülni a többiek. És most először Upsula sem segített. Hiába kérdeztem tőle, hogy mi a baj, miért kell büntetni Ashrafot az apja miatt, Alice nem akart erről beszélgetni. Ha egyszer-egyszer válaszra méltatott, az is csak egy vállrándítás volt, legfeljebb annyit vetett oda, hogy jobb, ha nem keveredek ilyenekkel. Ezt követően lett Upsulából újra Alice.

Mert mi az, hogy ilyenekkel? Én semmi fontos különbséget nem láttam köztünk. Hogy messziről jöttek, más nyelven beszélnek? Na és! Más családok, más felnőttek között is voltak kisebb-nagyobb konfliktusok, némelyek nem is köszöntek egymásnak, de ettől még mi, gyerekek éppen úgy játszottunk az iskolában egymással, mintha mi sem történt volna. Amikor ezt szóba hoztam anyának, ő is csak annyit mondott, hogy én ezt még nem érthetem. Végtelenül igazságtalannak, valójában gonosznak éreztem az egészet.

Október végén aztán Ashrafék egyik napról a másikra elköltöztek. Egy hét múlva meg mintha már senki sem emlékezett volna rájuk. Azt hiszem, akkor kezdtem el megutálni a falut. Szenvedélyesen haragudtam mindenkire, akiről úgy gondoltam, köze van ahhoz, hogy elüldözték a barátomat. Mert afelől kétségem se volt, hogy nem maguktól mentek el. Sőt, olyan gyorsan kellett távozniuk, hogy Ashraf el se tudott köszönni tőlem. Az meg se fordult a fejemben, hogy talán más is történhetett.

Egyedül maradtam. Nem találtam a helyemet. Ha meg erőt vettem magamon, és beszélni próbáltam valakivel arról, hogy mi történt és miért, mit gondolok, mit érzek, akkor meg azt kaptam, hogy hagyjam a csudába az egészet, ez nem az én ügyem. De én ennek éppen az ellenkezőjét gondoltam.

Aztán egyszer csak a templomban találtam magamat. Egyedül, nyugalomban, csendben. Csak én meg a kérdéseim. Meg Isten, akiben én akkor még nem hittem, de mégis arra vártam ott, a templomban, hogy hátha segíteni fog.

Istenem segíts! – fohászkodtam életemben talán először a Teremtőhöz.

TARTALOM

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

XLVII.

XLVIII.

XLIX.

L.

LI.

LII.

LIII.

LIV.

LV.

LVI.

Utószó

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License