Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Sergej Palij

Monochrom

2010, ACT

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Sándor Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978-963-551-253-9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2010 by Szergej Palij

© Hungarian translation 2026, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2026, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Első fejezet
Kívül a Határvidéken

AZ ÁPRILISI nap melegítette a koponyámat. A szellő a szemközti ház ablakából terjengő sült krumpli észveszejtő illatával csiklandozta orrlyukamat. A sarki boltban a tévéből fojtottan bömbölt a pop, az út szélén egy autó motorházteteje csillogott, néhány járókelő pedig kíváncsi pillantásokat vetett rám, ettől én önkéntelenül is feszültté váltam.

A buszmegálló mellett galambok totyogtak, a napraforgómagot csipegetve, amit egy tíz év körüli duci fiúcska  szórogatott nekik. A gyepet a galamblábak csillagformájú nyomai tarkították, ettől egy filléres függöny mintájára emlékeztetett. A fiú időnként felpattant, elriasztva az elszemtelenedő madarakat, ilyenkor kerekded szeplős arca úgy rezgett, mint a megrázott aszpik. A szárnyasok ugyan felröppentek, de azonnal vissza is tértek korábbi helyükre, és továbbra is ütemesen bólintgattak fejükkel.

Én a kisbuszra várva magamban átkoztam a pillanatot, mikor kissé már becsípve leültem Follennel trenykázni. A vén gazember teljesen kifosztott, és a nyereménye fejében azt követelte, sietve menjek ki a Nagy Földre, és vegyek át egy készlet újfajta PDA-t a viszonteladótól. Én ellenajánlatot tettem, inkább elmegyek egy portyára a Szeméttelepre vagy a Sötét Völgybe, és a zsákmányból kifizetem, de Follen kötötte az ebet a karóhoz. Zónajárója van bőven, mondta, de most nincs szabad beszállítója. És még hozzátette: Minor, engem nem érdekel, mikor voltál utoljára a Zónán kívül, de nekem sürgősen szükségem van arra a cuccra…

Gépiesen összegomboltam a kabátom gallérját, és megigazítottam a hátizsák pántját. Négy kézi számítógép lapult egy hermetikusan lezárt tasakban az alján, de a vállamat nem ezek súlya nyomta. Sokkal inkább a körülöttem uralkodó nemtörődöm hanyagság általános légköre nyomasztott. Az emberek úgy mennek a járdán, hogy nem néznek a lábuk alá, befordulnak a sarkon, anélkül hogy sejtenék, mi vár rájuk mögötte, limonádét isznak a dobozból, és még csak le sem ellenőrzik a doziméterrel… és mi van, ha sugároz?

Az engem körülvevő világ egyszerűen köpött az önfenntartás elemi szabályaira is. Egyénekre lebontva épp úgy, mint az egész település léptékében.

Például, már maga tudat is hátborzongató volt, hogy több száz ember él együtt, egyetlen toronyházban. Eszemmel persze tudtam, hogy a városokban ez a normális létforma, de ösztöneim szinte követelték a tökfilkók szétszórását, elvégre együtt sokkal sebezhetőbbek. Egy kitörés esetén meg csak a saját kis kuckóikba tudnának visszahúzódni, a pincében nem fér el ennyi ember.

Sehogy sem fért a fejembe a gondolat, hogy itt teljesen más az élet: nem kell állandóan rettegni, hogy kaphatok a fejembe egy ólomdarabot, hogy bármikor megehet, darabokra téphet, a földbe döngölhet valami.

Hogy is mondjam, testvérek? A hideg futkározott a hátamon, elnézve ahogy két iskolás kislány szájkosár nélkül sétáltat egy farkaskutyát. Félelem nélkül cibálták a fülét, ide-oda húzkodták a pórázát, bottal futtatták míg ki nem fulladt, majd mintha mi sem történt volna, elfordultak tőle és elkezdtek a kijevi áruházi akciókról cseverészni. Biztos, hogy a Zónától lettem ilyen paranoiás, de én az Univerzum összes szajréjáért se lennék hajlandó hátat fordítani egy ilyen agyaras szörnyetegnek.

Az is igencsak lehangolt, hogy nem volt nálam fegyver. A nadrágszíjamon a pisztolytáska, tenyeremen a kalas vaskos előagyának súlya nélkül szinte pucérnak éreztem magam. Még egy jól kiegyensúlyozott deszantos kés is segített volna, de Follen nem engedte, hogy magammal hozzam a Határvidéken kívülre. Hogy húzná a farkára valami méretes azt a tetves seftest!

De hol van már az a kisbusz? Csak vigyen ki minél előbb ebből az eszetlen, félelmet nem ismerő városkából. Nem bírom tovább azt az ideges feszültséget a gyomromban. Enyhén szólva is rémítő az utcán lépkedni úgy, hogy közben nem tartasz az anomáliába vagy egy vérszívó csápjai közé kerüléstől. Olyan, mintha hiányozna valami létfontosságú.

A kövér kölyök megint felugrott, a galambok ismét nagy szárnycsapkodással felszálltak. A buszmegálló mögül harsány hangzavar és üvegcsörömpölés hallatszott. Óvatosabbá váltam.

A barmok besorolása primitíven egyszerű. Kétféle létezik: a jól táplált passzív és az éhes agresszív. Az első gyakorlatilag ártalmatlan, ha nem bökdösöd ágakkal, a második viszont veszélyes lehet, mert az éhség minden gátlást eltüntet belőle és buta, de izmos, néha még fegyverzettel is bíró vadállatot csinál belőle. Az alkohol, a kábítószer és a csorda mérete csak súlyosbító tényező.

Négy tinédzser bukkant elő a buszmegálló mögül részegen, káromkodva, hősködő vigyorral. A kiürült sörösüvegeket az aszfalthoz csapdosták és az újakat ügyesen az öngyújtójukkal nyitották ki. A taknyosok szeme réveteg, mozdulataik lendületesek voltak, színlelt magabiztosságuk mögött a félelem mindentől és mindenkitől, legbelül pedig a fortyogó neheztelés a szemét társadalomra.

Barom. Éhes és agresszív.

– Húzz innen, tökfej! – vetette oda az egyik kinyúlt pulóveres, a Kordonon túl még egy árpakonzervet sem érő terepszín gatyában feszítő suhanc.

A duci fiú elhajította a maradék magot és gyorsan elügetett a következő megálló felé. A galambok a járda mellett totyogtak, nem mertek közelebb menni az élelemben gazdag terület új gazdáihoz. Láthatóan még az ő tompa ösztöneik is észlelték a négy sakálból áradó agresszióhullámokat.

Én nekidőltem az oszlopnak és bosszúsan konstatáltam, hogy reagál a begyógyult seb a bal vállamon. Emlékszem, ahogy fél évvel korábban egy nagy kaliberű fegyverből telibe találtak, a csúf heg még mindig érezteti magát, ha túlságosan a testemhez nyomódik a karom.

Hé, te busz! Sötétedik és nekem még át kell jutnom a Külső Határvidéken, majd átadni az árut Follennek, hogy zabálná fel egy csernobili kutya a hülye trenykájával együtt.

– Kopasz, te stalkert játszol, vagy mi? – kuncogott a duci fiút elijesztő kisköcsög. – Te is olyan vagy? Szerepjátékos, vagy mi?

Elsőre nem is esett le, hogy a vakarék nekem szólt. Felemeltem tekintetem és úgy néztem azokra a sakálokra, ahogy a leginkább megkerülendő, egymáshoz közeli anomáliák szórványára szoktam: érdeklődés nélkül, csak szakmai szempontból, mint idegesítő kellemetlenségre. A kvartett azonnal felélénkült és felém indult.

Hogy verném bele tar koponyámat! Ezeknek elment az eszük? Rossz áldozatot szemeltetek ki, vaksi kölykök, de még milyen rosszat.

A khaki nadrágos kölyök elém állt, zsebre vágott kézzel. Mekkora hülye. Ki fosztja meg magát a manőverezőképességtől? Persze semmi közöm hozzá, szóval hagytam ácsorogni, csak ne vedelt volna annyit. Nem bírom mások alkoholszagú leheletét, ha én még nem ittam eleget.

– Fordítsd el a pofád – kértem jóindulatúan, helyemről el sem mozdulva.

A sakálok vezérét mintha megdöbbentette volna a belőlem sugárzó naivitás és nyugalom. Felvonta szemöldökét, majd némi agymunka után visszaengedte eredeti helyzetébe. Aztán ostobán megkérdezte:

– Mi van, kopasz, meghülyültél vagy mi, nekem parancsolgatsz?

– Fogd be, te lúzer! – válaszoltam ugyanolyan unott hangon. – Bűzlesz, mint egy komposztgödör.

A komposzt szó nyilván nem tartozott ennek az izomagynak a szókincsébe, úgy tűnt, kapott tőlem pár másodpercnyi szürkeállomány mozgatásra valót. Kihasználva a szünetet egy másik kölyök is csatlakozott a beszélgetéshez, ő fiatal kora ellenére is görnyedt és foghíjas volt.

– Mi van apó, vettél virágot a sírodra? – vigyorodott el. – Párban kellett volna, a páratlan nem elegáns.

Megforgattam ujjaim között a hosszú szárú rózsát és némán megvontam a vállam. Tényleg nem tudnám megértetni ezekkel a huligánokkal, hogy fél évvel korábban megígértem egy lánynak, hozok neki friss virágot a Határvidéken túlról.

– Tudod te, kinek a területén vagy? – kérdezte a bandavezér kilábalva kulturális kábulatából.

– Fogalmam sincs – vallottam be őszintén.

– A miénken. Szóval fizess! Vagy nem világos?

Elszomorodtam. Eddig a pillanatig abban a hitben voltam, hogy mi, stalkerek be vagyunk zárva a Zónába és fogalmunk sincs a minket elhatároló, ellenőrzött nyomvonal túloldalán megszülető, szaporodó civilizációs előnyökről. Aznap reggel nekem tényleg úgy tűnt, minden megváltozott: a fák zöldebbek, az utcák világosabbak, az emberek kedvesebbek. De, mint kiderült, minden ugyanolyan. Leszámítva, hogy a fákról nem függ Perzselő Pihe, az utcákat nem szaggatják fel a halálos Hasadások, nem borítják el a Perzselők, az emberek pedig a katonai raktárakból származó, lejárt szavatosságú pörköltkonzerv helyett friss szendvicseket majszolnak színes papírtasakokból. De ezen kívül minden ugyanolyan.

Nyolc év alatt se változott semmi.

Felhagytam az oszlopnak támaszkodással, és kihúztam magam, továbbra is lassan forgatva ujjaim között a szúrós virágszárat. A punkok feszültté váltak. Ketten két oldalról közeledtek, a vezér a hiányos fogúval kicsit hátrébb húzódott és elővett egy kést.

Nocsak, ezek tényleg meg akarnak bökni azokkal a sörnyitókkal? Istenre esküszöm, tisztára, mint az öngyilkos merénylők.

– Téged… – A terepszín gatyós kölyöknek nem maradt ideje befejezni.

Könnyed, megelőző csapást mértem az orrára. Persze nem ököllel, csupán nyitott tenyérrel, nem vagyok szörnyeteg, hogy megnyomorítsam az embereket. A kölyök feje hátracsuklott és vér csordult az orrából. Gépiesen meglengette maga előtt a pengét, ezzel majdnem megvágva a hiányos fogút. Az meg hátrálva belebotlott a szegélybe és hanyatt esett az aszfalton. Fékcsikorgás hallatszott, a sofőr káromkodni kezdett a kocsi ablakán át.

A Zóna Démonaira! És ezek a leendő gengszterek még a járókelőket is kirabolják a sikátorok mélyén? Hát, a civilizációt úgy tűnik hanyatlás fenyegeti. Ilyen szintű harci kiképzéssel bármelyik zöldfülű könnyedén elintézi őket még pusztakézzel is.

Közben a még talpon maradt másik két sakál nem vesztette el fejét. A szélekről próbáltak támadni. Ha komoly ellenfelekkel, stalkerekkel vagy mutánsokkal harcolnék, a manővert harapófogónak mondanám. De képtelen voltam rávenni magam, hogy a kisgyerekek esetlen kapálózását is ezzel a kifejezéssel illessem.

Fél lépést hátrálva segítettem a jobboldali kölyöknek, hogy homlokával az oszlopnak csapódjon, a bal oldalit pedig egy könnyed söpréssel a fűbe löktem. A nyögés és átkozódás egyetlen viszkózus hanggá olvadt, beledermedve a lakónegyed átlátszó levegőjébe.

Nos, ennyi. Házilag barkácsolt banditák.

– Bajba keverted magad, apó – ígérte merészen a foghíjas.

Dühösen rám rohant szemből, a vezér meg, letörölve véres taknyát, oldalról támadott: hosszan és átlósan meglendítette kését, nyilván abban reménykedve, hogy eltalál valahol. Mindkettőjüket nem sikerült megütnöm, így csak a foghíjas esett hanyatt, a másikat térddel kellett feltartóztatnom a gyomorszája alatt.

A rózsa leesett a porba.

Bosszantóak.

Miközben én az élcsapatot elfektettem a pázsiton, támogatóik is észhez tértek. Átkozódva elkezdték rajtam gyakorolni boksztudásukat és hiábavalóan csapkodták öklükkel a levegőt… nyúlósan lassú, a peszudogigász hadonászásához hasonlító ütéseiket nem volt nehéz kikerülni. A problémát egész más jelentette: a járókelők elkezdtek ránk figyelni, az üzletből kilépett egy eladónő, a biztonsági őr tárcsázott egy rövid számot a mobilján, valószínűleg a zsarukat hívta.

Már csak egy munkáját a szabályokat követve végző egyenruhás hiányzik a teljes boldogságomhoz.

Hogy megkíméljem magam a kormánytisztviselőkkel való, rendkívül nem kívánatos találkozástól, fel kellett gyorsítanom az elszemtelenedett ifjúság megnevelését. Óvatosan kiütöttem a vezérüket egy a nyakára mért ferde csapással, a hiányos fogsorút pedig elég keményen a hátára ejtettem a földön, hogy ne nagyon legyen kedve újra felkelni onnan. Legyőzött vezetőik látványától végre felébredt a két leendő bokszoló létfenntartási ösztöne is, és visszarohantak a toronyház kapujához. Biztonságos távolságból az egyik még odakiáltotta:

– Ne gyere többet a területünkre, te barom! Kinyírunk!

Megértően biccentettem, és lehajoltam, hogy felvegyem a rózsát. Sajnos a zűrzavarban a bimbóját egy sarok beletaposta a gyepbe, szóval most már csak herbáriumi kiállítási tárgyként képviselne valami értéket. Ez már csak így van: amikor szeretnél megajándékozni egy nőt, biztos jön valami bunkó, aki tönkreteszi a jó szándékodat. Ha beszámolok róla, Lata először jót nevet, majd legalább egy hónapig gúnyolódik és ugrat a nyilvánosság előtt. Lehet, hogy valaki más a helyemben elmesélné neki a teljes igazságot a dulakodásban odaveszett szirmokról, de a szabadúszó Minor stalker nem tesz ilyet. Inkább csendben maradok.

A kisbusz és a rendőrségi ZAZ–25-ös egyszerre fordultak be a sarkon. Ekkorra már tisztességes bámészkodó tömeg gyűlt össze a járdán, tisztelettel nézve engem és gúnyolódva a legyőzött punkokon. A galambok is visszatértek eredeti helyükre.

A kisbusz szerencsére valamivel előbb odaért. Bedobtam a hátizsákom és ügyesen beugrottam a zakatoló járműbe, rajta a „Visgorod-Rudnya, lakott területen belül 2 hrivnya” feliratú táblával. Becsaptam az ajtót magam mögött, átadtam a pénzt és beszuszakoltam magam a fülke hátsó részébe. Ugyanaz a kövér kölyök unatkozott az ablak mellett. Meglátva engem felvidult és mocorogni kezdett az ülésen.

– Beviszik őket, aztán elengedik – jegyezte meg a srác, és a függöny résen át figyelte, ahogy a zsaruk szorgosan bepakolják a lecsapott szemétládákat. – Ettől kezdve ezek a barmok csak még gonoszabbak lesznek.

Nem szóltam semmit. A helyi viszályok nem érdekelnek. A lényeg, hogy a zsernyákok ne kezdjenek érdeklődni a zónajáró Minor útlevél hiánya iránt.

A busz sebességváltója reccsent, a jármű elindult.

Az ablakon kívül rakpart húzódott piaci bódékkal, de az út hamarosan elkanyarodott és nyugat felé vettük az irányt. A jobb oldalon kékes hasadék villant a vízre, balról üres kereszteződés, villogó sárga lámpával. A város elmaradt mögöttünk.

A sofőr kihajtott az autóútra és felgyorsított, oda sem figyelve a lentről hallatszó dübörgésre és a motorzúgásba keveredő tüsszögő hangokra. Néhányszor rám pillantott a tükörben, majd lehalkította a zavaróan sercegő rádiót és a vállán át hátravetette:

– A srácaid már reggel elmentek. Elkéstetek?

Összeráncoltam a homlokomat. Pontosításképp megkérdeztem:

– Miféle srácok?

– Szerepjátékosok, ki mások lennének? Minden tavasszal elmennek egész Csernobilig, sátrat állítanak, úgy csinálnak, mintha stalkerek lennének, és láthatóan valami szabályok alapján játszanak. Csoda, hogy még nem nőttek szarvaik a sugárzástól.

Szóval róluk beszél. Igen, tudunk róluk, a №92 bárban sok vicceset mesélnek a kijevi fiatalokról, aki töredékes legendákat hallva a Zónáról úgy csinálnak, mintha stalkerek lennének. Azt mondják, még fesztiválokat is tartanak: összegyűjtenek száz iskolás gyereket, beöltöztetik őket leselejtezett vegyvédelmi felszerelésbe és klánháborúkat vívnak. A hatóságok szemet hunynak a tinédzserek ilyen szórakozása felett. Ez kifejezetten jól is jön az egyenruhásoknak: hagyják, hogy a kölykök festéklövedékekkel lődözzenek meg jelzőcsapdákat állítsanak, ahelyett, hogy a Határsáv külső részén turkálnának.

A sofőr választ sem várva rágyújtott és az útra meredt.

A fülkében kevés utas volt. Két szigorú, kapával és palántákkal felszerelt idős hölgy, egy srác és egy lány, olyan dühödten smacizva a hátsó ülésen, mintha egymás ajkát akarnák magukba szippantani, egy elkenődött piás fickó és a kövérkés, galambokat etetni szerető srác.

Kivettem a hátizsákomból a termoszt a teával, a kihűlt hamburgert, egy csokit és elkezdtem falatozni. Nem tudom, mennyi idő elérni a külső határvonalat és átjutni a túlsó oldalára. Az út, amin reggel jöttem, eléggé megbízhatónak tűnt, de a Zóna megközelítésekor mindig hozzá kell adni egy-két órát a becsült időhöz, mert előállhatnak különféle „körülmények”. Ezért jobb előbb enni, a későbbi hasznosuláshoz, mint egy árokban heverve, éhgyomorra hallgatni a durrogást, kivárva, míg a járőr ráun a kacsákra lődözésre. Megesik az ilyen. Tudjuk, volt hozzá szerencsénk.

A duci fiú sokáig mocorgott az ülésben, megvakarta szeplős képét, rám pislogott, de nem mert beszélgetésbe elegyedni.

– No – biztattam kissé elbágyadva a forró teától –, mit bámulsz?

Megborzongott és nekidőlt az ablaknak, úgy tett, mint akit rendkívül magával ragad a monoton táj. De egy perccel később már nem tudott tovább ellenállni és hozzám közelebb hajolva összehúzta a szemét.

– Bácsi, maga nem szerepjátékos – suttogta ravaszkásan.

– Tényleg? – Haraptam egyet a csokiból, és rágni kezdtem. – Akkor mi?

A kölyök lopva körülnézett és összeesküvő hangon odasziszegte:

– Maga stalker. Igazi. Ezt azonnal tudtam, mikor láttam, hogy nem fél a huligánoktól. A helyi szerepjátékosok félnek, de még a kijeviek is.

A rágást abba se hagyva, csak csettintettem egyet a fogamon, és az éleslátó gazfickóhoz fordultam. Ő tovább hunyorgott és bátran vigyorgott, mint aki azt mondja, bácsi, én rájöttem, ezt nem fogja megúszni. A kabátzsebéből egy hordozható játékkonzol kandikált ki, a képernyőn egyből felismertem a Zóna elnagyolt térképét. A fenébe, szerencsétlenségemre a számítógépes játékok egyik szerelmesével akadtam össze.

– Add ide a kütyüdet! – kértem.

– Ez nem kütyü, ez egy PDA. – A kölyök abbahagyta a vigyorgást, és előhúzta a konzolt. Komoly képpel átnyújtotta nekem. – Mondja, a Zóna tényleg olyan, mint ahogy itt látszik?

A térképre pillantottam és azonnal kiszúrtam a helyszínek és primitív tipográfia látványában a szörnyű pontatlanságokat. Visszaadtam a kütyüt.

– No? Olyan? – ismételte türelmetlenkedve a fiú.

– Majdnem – válaszoltam kitérően, és önkéntelenül is szimpátiát éreztem a virtuális kalandok duci szerelmese iránt.

Valami miatt, az összes emberi sablon közül, amivel napközben találkoztam a Határvidéken kívül, ő tűnt a legelevenebbnek és legvalóságosabbnak. A többiek a társadalom óriási gépezete által húsból kiklopfolt pótléknak tűntek. A gépezet dübörögve figurákat présel, ezek aztán félelem és cél nélkül mászkálnak, elzombulva bolyonganak élelmet keresve, lassan szétmállanak, majd a végén, gyalogsági aknára lépve vagy anomáliába keveredve meghalnak…

Megborzongtam.

Ó, te, micsoda borzalom kering a fejedben. Nem hagyhatom el hosszasan a Zónát, különben összeesem az utca közepén és nem tudok többé felkelni. A friss levegő bódítóbb, mint a pia.

A kisbusz megállt, az idős hölgyek kimásztak, közben majdnem beverték a kapával a sofőr fejét. Ő utánuk küldött néhány trágár megjegyzést és olyan tempósan indított, hogy a hátul smároló párocska felszisszent, valószínűleg elharapták egymás nyelvét.

A duci kis srác kíváncsian tanulmányozta a ruhámat. Gondosan szemügyre vette a tartós, sok zsebes nadrágot, a magas szárú, orrán és sarkán fémbetétekkel megerősített bakancsot és a dupla cipzáras bőrkabátot. Aztán minden teketória nélkül a jobb vállamra mutatott, ahol a fegyverszíj kopása látszott és megkérdezte:

– Melyik gépkarabély a jobb, a Kalasnyikov, vagy az M–16?

A levert férfi kíváncsian arra fordította fejét, de elkapva pillantásomat azonnal vissza is tért eredeti helyzetébe. Rajta kívül úgy tűnt, senki sem figyelt ránk.

– Az M–16 csak fajtájára nézve gépkarabély, a dokumentációja szerint automata puska – kerültem meg a választ és dühösen a fiúra meredtem. – Mikor kell leszállnod?

– Én végig megyek, Rudnyába – felelte vidáman. – Melyik az erősebb, a vérszívó, vagy a mocsárlény?

Nagyot sóhajtva az ablak felé fordultam. Istenem, mocsárlény. Ha legközelebb találkozom a Mocsári Doktorral, váltok vele néhány szót és megkérem, ezek alapján is osztályozza az állatkáit.

Útitársam közben nem tágított. Úgy tűnt, eldöntötte, kivégez gyilkos kérdéseivel.

– Bácsi, melyik seb a veszélyesebb, a vágott, a szúrt, vagy a lőtt?

– Az agysérüléssel járó koponya seb – feleltem szigorú hangon. – És ha nem hagysz békén, kapsz tőlem néhányat.

A duci duzzogva ráncolta homlokát, arcán erősebben kitűntek a szeplők. A lenyugvó nap, a függönyök közötti résen ferdén áttörő sugarától megvilágítva Drojra emlékeztetett, a tapasztalt stalkerre, akivel már nem egy portyát átvészeltünk együtt, egymás hátát fedezve. Tényleg hasonlít rá: szeplős, szókimondó, problémás kilókkal a derekán. Kisebb és fiatalabb verzióban.

Békítően megböktem a srácot könyökömmel és megkérdeztem:

– Félsz, amikor szembe kerülsz a huligánokkal?

– Félek – ismerte be. – Már az egész környék tele van velük.

– Ha legközelebb összefuttok, verd orrba a főnöküket – tanácsoltam. – Az orrnyerge nagyon gyenge.

– Aha, hogy aztán később jól megverjenek. Még valami?

– Megvernek, az igaz – mondtam cinikusan. – De ha nem vered orrba a sakált, életed végéig harapdálni fog téged.

A kölyök nem válaszolt. Összeráncolta homlokát, elgondolkodott valamin, megvakarta húsos tarkóját. A nap az erdő széle alá süllyedt, így kerek képén a szeplők elhalványultak, eloszlatva a Drojhoz hasonlatosságát. Jobban szemügyre vettem. Igen, úgy tűnt, nincs köztük semmi közös.

Egy közönséges, tíz éves kisfiú ült mellettem, gyenge, elesett, zord jövőre ítélt.

Egy pótlék.

Ezen állítólag virágzó világ megértésének még csak a jele is eltűnt. A Zónán kívül nekünk, radioaktív kutyatápoknak minden idegen. Semmi esélyünk.

A végállomáson kimásztam a kisbuszból, vállamra dobtam a hátizsákot és összerándultam a régi seb fájdalmának visszhangjától.

Már besötétedett. Sietnem kellett. Egy nyárfaligeten át kimenni a déli útra, ívben megkerülve az ellenőrzőpontot, tőle balra átkelni az akadályokkal tarkított ösvényen. Ezt elvileg ugyan éjszaka is meg lehetne csinálni, de én nagyon szerettem volna időben odaérni az esti piálásra, hogy helyreállítsam a szervezetemet a külvilággal való érintkezés után.

Az órámra néztem és átsiettem a helyi buszpályaudvar megkopott előterén.

– Bácsi! – kiáltott utánam a kölyök.

Megálltam, és vállam fölött hátrapillantottam a gyorsbüfék áldozatára. Más se hiányzott, mint hogy rám akaszkodva kövessen engem.

– Irány haza, töki! – parancsoltam rá szárazon.

Egyhelyben toporgott, szipogott, majd megszólalt:

– A nevem Vaszilij.

– Nagyon örvendek. Most pedig menj haza, Vaszilij!

– Gonosz vagy – vonta le a konzekvenciát a kölyök és még hangosabban szipogott.

– Ó, testvérkém, de még milyen – bólintottam, és meg se fordulva lesétáltam a töltésről az út szélén.

El innen, csak minél messzebb ettől a félelmet nem is ismerő világtól. Egy stalkernek, aki ahhoz szokott, hogy folyamatosan az adrenalinsokk határán él, nem pedig a gondozott városi utcákon csorgatja a nyálát, nincs itt semmi keresnivalója.

El.

A Veresznya itt inkább csak pataknak látszott: mocsaras kiemelkedések és fiatal nádasok közt kanyargott, átfutott egy hidacska alatt és csendesen csobogott a vízmosta földút mellett. Ez utóbbi északnyugat felé húzódott. Friss gumiabroncs lenyomat látszott a kijárt keréknyomok mélyén. Mintája alapján vagy egy Ural, vagy egy GAZ-66-os hajtott át itt napközben. Valószínűleg a helyőrség utánpótlás szállítói szórták szét a rakományt az ellenőrzőpontokon.

Fél óra múlva elértem a mező szélét. Tovább haladva elkezdődött az erdő, ahol a földút egy latyakos kátyúban végződött és tovább már könnyebb volt a füvön haladni.

Még mielőtt beléptem volna a homályos ligetbe, elővettem hátizsákomból a detektorral is ellátott PDA-t és vibrálóra állítottam. Itt természetesen nem lehetett semmiféle anomália, ahhoz túl messze volt a szennyezett területtől, de a biztonságra törekvés sokszor kisegített már a túlélésben, így én mindig követtem az elvet, hogy ha valamit megtehetsz előre, azt tedd is meg.

Próbálva nem zajt csapni tovább indultam.

A bakancsom talpa alatt nyirkos halmokban terült el a fű: a fák árnyékában egész nap sem volt ideje felszáradni a hajnali harmatnak. Egyszerre volt friss és rothadó illata, e bizarr aromakeverék azokban a ligetekben érződik, ahol a napsugarak sosem érik el a talajt, fennakadnak a sűrű lombozaton. A csalánlevelek próbáltak belemarni a kezembe, de a szívós kesztyűk esélyt sem adtak nekik. A nyárfák tetején esti szellő susogott.

Semmi madárcsicsergés, sün vagy pocok neszezése, kabócák éneke. A Határvidéken szinte semmiféle állat nem élt. Ez persze nem meglepő, az állatok érzékenyebbek az embereknél, már messziről megérzik a Zóna pusztító szellemét és inkább távol tartják magukat tőle.

Elérve egy tisztás szélét ránéztem a navigátor alkalmazásra. Nagyjából fél kilométer még az erdő vége, itt érdemes már kitérni bal felé, nehogy az ellenőrzőponthoz vezető úton érjek ki belőle, inkább a sekély hasadék végénél. Távol a lehetséges katonai őrjáratok útvonalától.

Mikor folytatni akartam az utat, tarkóm elkezdett viszketni. Ez nem jó, de még mennyire nem. Van egy fura képességem: amikor a testem intuitív módon veszélyt érzékel, a koponyámban mintha egy madárka elkezdené a csőrét hegyezni.

Most is váratlanul felébredt ez a semmihez sem fogható intuíció-madárka, jelezve, hogy valami nincs rendben.

Alaposan szétnéztem a tisztáson. Fák rongyos sziluettjei körös-körül, itt-ott korhadt tuskók állnak ki a fűből, föléjük odadermedve a felhőtlen esti égbolt sötétkék foltja.

Ez mind rendben is lenne, ha nem sötétlene az erdő szélén lábnyomok sora.

Frissek. Többen haladtak, csapatban. Elméletileg megfelelően. Gyakorlatilag viszont úgy trappoltak, akár egy bölénycsorda. Hogy nem vettem észre őket azonnal? Óvatosabbnak, éberebbnek kell lennem. Be kell vallani, a pihentető kirándulás után a városba, úgy látszik nem kell hozzá sok, hogy elveszítsd a képességeidet…

Fél pillanattal a lövés elcsattanása előtt vetődtem ki oldalra egy hosszú bukfenccel.

Azt nem volt nehéz kiszúrnom, honnan tüzeltek, a lest olyan ügyetlenül vetették, hogy még a gerillaharcok technikájában járatlanok számára sem jelentett különösebb veszélyt. Két terepszín ruhás fickó bevette magát egy három felől is belőhető mélyedésbe. A visszavonulási útvonalon, már ha el akarnák hagyni a csatateret, bokrok letöredezett ágai és egy méretes tuskó várta a partizánokat. Ámátőrök.

Miután leadtak rám egy lövést, arra se vették a fáradságot, hogy pozíciót változtassanak. Ez amúgy se óvta volna meg őket a megtorlástól, mert a harcosok pokolian ügyetlennek bizonyultak.

Mikor kurta futásokkal elértem a lőállást, két színházi sminkkel kikent, extrém mértékű meglepődést tükröző arcot fedeztem fel. A lövészek még az önvédelem közelharcban követendő alapelveiről is megfeledkezve néztek fel rám. A kamikázéknak mázlija volt, hogy még időben észrevettem, a fegyverük paintball puska, különben simán kitörtem volna a nyakukat.

Az egyiket térdemmel óvatosan a földre szorítottam, a másiknak pedig finoman megcsavartam a csuklóját, arra kényszerítve, hogy elengedje a fegyverét, a csövére tekert vörös hengerrel. Egyébként ez volt a másik, őket leleplező tényező.

– Eressz! – üvöltötte a mohába préselt szerepjátékos. – Melyik csapathoz tartozol?

– Az ellenséges Csungacsangi táborhoz – válaszoltam, kicsit lazítva a nyomáson. Akár még meg is fulladhat. – Vannak a közelben más lelkes játékosok is?

– Belőlünk nem szedsz ki semmit – jelentette ki bátran a kicsavart karú kölyök. – Most pedig húzz innen, különben Opaszko tizedes megetet a csernobili kutyákkal!

Én nem tudtam, hogy nevessek, vagy sírjak. A fenyegetés olyan komolyan hangzott, hogy egy pillanatra magam elé képzeltem az ismeretlen Opaszko tizedest, mint egy sebhelyekkel borított arcú bátor katonát. Ahogy a szigorú tizedes elkap a bokámnál és lazán behajít a hörgő mutáns kutyák vermébe. Rémálom.

Amúgy meg, nem volt időm a háborús játékokat játszó fiatalokkal vacakolni, meg kedvem se, hogy belenyomjam a képüket a sárba, ők csak rosszkor voltak rossz helyen és egész másra támadtak, mint akire tényleg vadásztak. Van ilyen, ők nem hibáztathatók a parancsnokuk hülyeségéért, hogy zöldfülűeket egy olyan erdőrészbe vezényelt, ahol időnként igazi stalkerek is áthaladnak.

Elvettem a fegyvereket a rugdalózó szerepjátékosoktól, kiürítettem és félrehajítottam, Dühösen figyelmeztettem őket:

– Ha megpróbáltok követni, vagy üldöző csapatot szervezni, megfojtalak, mint a kiméra a vak kiscicákat.

Vagy a szigorú tónust hangomban, vagy a markolásom keménységét vittem túlzásba, de úgy tűnt, a lövöldözők végre rájöttek, egy profi harcossal kerültek szembe, nem egy játékossal. Mindkét kölyök elnémult és szent iszonyattal keveredő kíváncsisággal bámultak rám. Még a fehérneműjük szárazsága miatt is aggódtam kissé.

– Tiszt úr – nyüszítette az egyik szerepjátékos, elengedett csuklóját dörzsölgetve –, csak ne állítson minket az egység elé. A Zóna közelébe se megyünk, csak az edzőpályán belül játszunk. Ne vigyen oda, mert Opaszko elevenen megnyúz minket.

Mi van, katonának néznek az ellenőrzőpontról? Teljesen elment az eszük az ijedségtől? A Zóna Démonaira, mégis miféle katona lennék én ilyen ruhában? Na mindegy, gondoljanak, aminek akarnak.

– Maradjatok fekve szép nyugiban – parancsoltam rájuk felemelkedve. – Eszetekbe se jusson negyedórán belül felemelni a fejeteket a földről. Világos?

– Értettem! – vágták rá a szerepjátékosok, homlokukat gondosan a földbe préselve.

Ó, micsoda idióták, egyáltalán nem értik a katonák terepi humorát. Szaglásszák csak a mohát, míg rájuk nem jön a fosás. Ahogy Droj, a szigorú stalker mondani szokta: megérdemel egy maflást, ha se esze, se töke nincs a dologhoz.

Halk léptekkel távoztam a tisztásról, közben magamban újra átkozva a pillanatot, mikor úgy döntöttem, részegen leülök trenykázni Follennel.

Már teljesen besötétedett, de nem mertem bekapcsolni a lámpát. Lehet, hogy belefutok az igazi békefenntartókba és azok nem festékkel fognak megszórni, helyette gyorsan kitárazzák rám az éles lőszerüket.

A szakadék széléig hátralévő fél kilométert gyakorlatilag tapogatózva kellett megtennem, kockáztatva, hogy belelépek valami lyukba és csontomat töröm, vagy a legrosszabb esetben beleakadok egy zsinórba és egy gránátrobbanás kíséretében darált hússá változom. Bár ez persze túlzás, ez a terület szerintem nem volt aláaknázva. Mondjuk a szerepjátékosok alapjában véve is kétségbeesett fickók lehetnek, de őszintén szólva ahhoz, hogy egy játékteret közvetlenül a katonák őrizte elzárt terület mellett jelöljenek ki, biztos kell bizonyos mértékű tökfejség is. Szerintem az ilyen esetekben az emberi bátorság az ostobaság határán billeg.

Az erdő végre véget ért. A fátlan síkságon jóval világosabb volt, de a mezőn már kezdett sűrűsödni a köd, ettől a táj igencsak riasztónak tűnt.

A tőlem balra nyíló sekély hasadék egészen a Határvidékig nyúlik és elvileg természet alkotta rejtekhelyül szolgál a szögesdrót kerítésen átosonni szándékozóknak. Ám az agyagos lejtők csúszósak, az alját pedig a tavaszi ár után teljesen elborítják a mocsári iszappal ragasztóként egymáshoz tapasztott uszadékfák. Szóval csak akkor szándékoztam belemerülni ebbe a pöcegödörbe, ha tényleg muszáj.

Ám közvetlenül mellette, a legszélén húzódik egy alig észrevehető ösvény, reggel ezen jöttem végig, biztonságosan, a katonaság figyelmének felkeltése nélkül, felbecsülhetetlen értékű személyemmel kapcsolatban.

Az ellenőrzőpontjuk északkeletre, nagyjából háromszáz méterre látszott. Jól megvilágított, valóságos erődítménnyé formált terület.

Az autóút mellett egy közlekedési rendőrségi fülke magasodott, fémredőnyökkel takart ablakokkal, tetején vaskos antenna- árbócokkal. Az utat sakktábla mintázatban lerakott betontömbök zárták le, hogy egy idiótának se jusson eszébe átrontani a kapukon. Az építmény mellett páncélozott szállítójármű, rajta nehézgéppuskacsővel, az egymásra halmozott homokzsákok mögött pedig telepített lőállás. A testpáncélos, gömbsisakos őrszemek a legkülső reflektor környékén jártak fel-alá, kurta árnyékokat vetve az aszfaltra. Jobbra helikopter leszálló fényei villogtak, közepén egy ősi, de nem kevésbé félelmetes Mi-24 szunyókált. Ez azért komoly, testvérek. A hadsereggel viccelődni árt az egészségnek.

Lehajolva, óvatosan haladtam előre, gondosan figyelve az ösvényt és nem feledve szemem sarkából ellenőrizni az őrszemek mozgását. Néhány perccel később az egyik belevakkantott valamit a rádiójába és nehézkesen egy közeledő dzsip felé fordította a reflektort. Három férfi ugrott ki az őrjárat járművéből és elindult az ellenőrzőpont felé. Ilyen messziről nem tudtam pontosan kivenni a stráfjaikat és a jelvényeket, de még egy rühes ugrópatkány is tisztában lenne vele, hogy csak a félelmet már teljesen semmibe vevő békefenntartók mászkálnak ilyen könnyű terepruhában a Zónában. Akár még a kék sisakot is felvehetnék, hogy parádézzanak az idióták.

Miután váltottak néhány szót az őrökkel, a bohócok a fülke felé ügettek és felfutottak a lépcsőn a második szintre. Az őrség parancsnoka kijött eléjük és a Kordon felé kezdett mutogatni.

Valami történhetett arra és ez nekem egyáltalán nem tetszett.

Gyorsítottam a lépteimet, de továbbra sem feledkeztem meg a lábam alá nézni, közel volt a lejtő, bármelyik pillanatban megbotolhattam és a katonák nagy örömére csörömpölve, a végén nagyot puffanva lecsúszhattam a szakadékba.

Váratlanul olyan világos lett, mint fényes nappal, én pedig ösztöneimnek engedelmeskedve hasra vágódtam a fűben. A rakéta átszállt a határvonal fölött, szikrázva és füstös nyomot hagyva a lilás égbolton. A békefenntartók nyüzsögni kezdtek, az őrség parancsnoka azonnal a kommunikációs központhoz lépett, az őrszemek felemelték gépkarabélyaikat. Az őrkutya ugatni kezdett.

Micsoda tűzijáték, de tényleg! Gyakorlat? Megtámadták őket? Szökevény stalkert keresnek? Vagy talán elindult a kitörés előtti roham és mutánsok próbálnak kirontani a belső területekről? Bár nem, ez nem valószínű, még túl korai lenne egy újabb kitörés.

Lassan a könyökömre emelkedtem és elkezdtem az így már kissé távolinak tűnő felszántott sáv felé kúszni.

Bármi is történt, nem ücsöröghetek itt tétlenül. Először is, az ilyen pillanatokban megállni végzetes lehet. Hisz, ha parancsot adnak a katonáknak a terület átfésülésére, akkor kiterítenek, akár egy csirkét a serpenyőben. Másodszor, mialatt ők ott lefoglalják magukat, nekem gyorsan el kell jutnom a bárig. Ráadásul még az akadályokon átcsúszni is könnyebb, miközben ezek rajcsúroznak.

A szántás mellett tábla állt, rajta sablonnal festett felirat: „Stop! Lezárt objektum! Figyelmeztetés nélküli tűzparancs érvényes!” Alatta apró betűkkel: „Szigorúan tilos! Keep Out!” Tudjuk, tudjuk, nem ma kezdtük a szakmát. Elővettem egy miniatűr gyalogsági ásót, amit egy amatőr akár még homokozólapátnak is nézhetne és elkezdtem leküzdeni a felszántott sávot, elsimítva a nyomaimat magam mögött.

A legközelebbi, egy oszlop tetején zümmögő reflektor megvilágított egy ovális foltot a szántáson, tőlem néhány méternyire balra. Én sötét területen haladtam és reménykedtem, hogy kívülről nézve nem látszom egy a katonák orra előtt illetéktelenül a Zónával határos területre behatolni szándékozó idiótának.

Egyes zöldfülűek furcsának találhatnák, hogy egy futár pont itt, az ellenőrzőpont mellett választotta ki az útvonalat. De ennek is megvan a maga logikája. Keletre mezők terültek el és egy út haladt át a Határvidéken, ezen időnként motorizált katonai csapatok mozogtak, folyamatosan változtatva a menetrendet, hogy az olyan okos fickók mint én is, ne tudják kitalálni a rendszert és kihasználni az üres időablakokat. Nyugatra pedig mocsaras terület, ennek megkerülésére vagy tíz-tizenkét kilométeres kitérőt kellene leírni. Elnézést, de én nem rajongok a kierőszakolt menetelésekért csak úgy szórakozásból. Jobb inkább óvatosan, kígyóként átsiklani, közvetlenül a katonák szárnyai alatt.

A kerítésbe épített jelzőáramkör csak este tíz és reggel hét között van feszültség alatt és ez az energiatakarékosság mindenképp a kezemre játszott. Az órámra pillantottam. Csodás, még van fél órám, szűken, de meg tudom csinálni.

A fogó könnyedén vágta át a drótot, amivel reggel visszarögzítettem a szabaddá tett szögesdrót szegmenst. Áttoltam a hátizsákom a lyukon, majd én is átkúsztam. Körülnéztem és füleltem, csendesnek tűnt, de az ellenőrzőpont felől még mindig hallatszottak az elmosódó kiáltások és a rekedtes kutyaugatás. Nagyon jó, ezt most kijavítom és megyek is vissza a bárba.

Már majdnem be is foltoztam a lyukat, mikor a riasztó sziréna felsüvöltött az ellenőrzőponton. A hűvös levegő mintha sűrűbbé vált volna ettől a bánatos, idegtépő nyüszítéstől.

Megdermedtem. Ez már nem vicc, ha riadót fújtak, akkor valami komolyabb történt, mint egy eltévedt vak kutya támadása. Általános riadó, szóval vagy tömeges áttörés a Határvidéken, vagy… Azt csak a Zóna Démonai tudják, mi más történhetett! Merthogy bármi, tényleg.

Három világítórakétát lőttek fel a Kordon felől, és a reflektorok vetette árnyékok eltűntek. Nem volt hová rejtőzni.

Gyorsan megcsavarva az utolsó szögesdrót ívet, lezártam a rést és átlósan átrohantam a felszántott sávon, nem törődve a nyomok eltakarításával. Most nincs idő kémesdit játszani, majd legközelebb. Két percen belül az egész őrszakasz teljes készültségbe kerül és talán még erősítést is hoznak a helyőrségről… az ördög tudja, mi történhetett.

Az ösvény végére érve meg kellett állnom és felmérni a további útvonalat, elvégre eddig csak egyszer jártam rajta, így vaktában nem cselekedhettem. Természetesen aknát vagy riasztó bukódrótot nem telepítettek a külső határsávra, de akkor sem tudhatod, miféle szarba keveredhetsz. Belelépsz a kiöregedett talpfák közötti résbe, kificamítod a bokádat és nem tehetsz mást, mint engedelmesen megvárod, míg a következő őrjárat a szárnyai alá vesz. Az én nyilvántartási listámmal pedig még az is jobb, ha rögtön kérek egy pisztolyt egyetlen tölténnyel.

Előttem, félig a földbe temetve, düledező garázsok álltak, falaikon korábbi lövöldözésekből maradt lyukakkal és sarkaikból brutálisan kicsavarodott ajtókkal. Nagyon nem akaródzott átkúszni a nagy halom éles fémdarab között. Elvileg volt egy bejárat balra, a rég kazánház romjain, de eszembe jutott, hogyan kellett reggel átugrálnom tégláról téglára, kockáztatva, hogy beleesek az alapban tátongó üregbe, és ez tökéletesen kioltotta lelkesedésemet. Egyetlen utolsó lehetőség maradt. Elmenni a jobb oldali garázsok mellett és az elhagyatott falun túl elérni az elkerülő utat. Onnan már csak egy kőhajítás az annyira áhított bár.

Megszületett a döntés: át a falun.

Az ellenőrzőpont fölött sercegni kezdett a hangszóró, elnyomva a kutyaugatást:

– Figyelem! Itt az őrparancsnok, Brzsko őrnagy beszél! A forgalom az elzárt területre vezető ellenőrző ponton beszüntetve. Reggel hat óráig a Zónát elhagyni tilos…

A hangszóró sistergett. Egy másodperccel később ugyanaz a hang értesítette az innen láthatatlan behatolókat:

– Azonnal megállni! Ismétlem: azonnal megállni, és emeljék fel a kezüket! Engedetlenség esetén tüzet nyitunk!

Hú, micsoda vitéz katona. Valami újonc, vagy mi a fene?

– Az anyjukat! Mi van, ha nem zombik? Lelövöd néhány tábornok egzotikus élményekre vágyó fiacskáját és már mehetsz is a bíróságra.

Ezt a kifakadást nyilván nem szándékoztak közölni, csak az az idióta vezetéknevű őrnagy valószínűleg elfelejtette kikapcsolni a mikrofont. Nos, most már legalább megértettem izgatottsága okát. Ki a fene dönthetett úgy, hogy a kijárási tilalom idején áttör az ellenőrzőponton? Megunta az életét, vagy mi?

Végigmentem a garázsoktól a kiszáradt kúthoz, és átfutottam az udvarokon, el a kiégett fészerek mellett. Nagyjából öt éve ezen az isten háta mögötti helyen brutális csata zajlott a helyőrség harcosai és a dezertáló katonai stalkerek között, akik úgy döntöttek, ráteszik a kezüket az értékes csempészárura. A mészárlás, ha jól emlékszem, igencsak sikeres volt, legalább húsz fő elesett mindkét oldalon. A nap végén pedig megérkeztek a békefenntartók és pillanatnyi habozás nélkül aknavetővel megszórták az életben maradottakat a legközelebbi domb tetejéről. A megfeketedett kunyhókból még mindig áradt az égett szag. Ez már csak ilyen.

Lassítottam.

A kereszteződésben, ahol a kanyargós utcák valami apró négyzetszerűségben találkoztak, méretes tócsa csillogott. Szokatlanul, gyanúsan. Egy Belarusz traktor rozsdamarta váza meredt ki a közepéből, a víz alatt megbúvó része pedig szikrázott. Tényleg: alig észrevehető smaragd villanások futottak végig a korrodált sárvédőkön, rugókon és tárcsákon. Az anomáliadetektor ugyan semmi szokatlant nem jelzett, de én már megszoktam, hogy jobban bízom a megérzéseimben, mint egy chip- és membránkészletben.

Előkotortam egy csavart a zsebemből és a traktornak dobtam. A fém csak kicsivel a cél előtt esett a vízbe, fröcskölve. Mintha zselébe esne.

A PDA megrezdült és egy piros folt jelent meg közvetlenül előttem a képernyőjén. Hogy verném bele tar koponyámat, még jó, hogy észrevettem. Mégis, mihez kezdenék az ösztöneim nélkül.

Elhátráltam a veszélyes Boszorkánykocsonyától és elindultam az egyetlen lehetséges irányba, a kereszteződésből jobbra nyíló utcán. Úgy ötven métert lefutva bevetettem magam a legközelebbi kerítés árnyékába. Hallgatództam.

Az a helyzet, hogy a tócsa megkerülése közben óhatatlanul közelebb kellett kerülnöm a Kordontól a külső kerület felé vezető úthoz. Az őrparancsnok folyamatos dörgedelmei alapján pedig pont ezen az úton közeledett a szabálysértők egy csoportja, amire épp tüzelni készültek minden rendelkezésre álló fegyverrel. Semmi kedvem sem volt a kalapács és az üllő közé kerülni, az udvarokba befordulni pedig nem volt biztonságos, a sár vagy derékig ért, pillanatok alatt végleg elakadhattam volna.

Úgy döntöttem, kivárom, míg az idióták végeznek tragikus menetelésükkel, majd elfutok.

A harc hirtelen kezdődött. A töltés számomra is belátható szakaszán megjelent több, elsőre felismerhetetlen típusú védőpáncélba bújt sziluett. Az egyik reflektor sugara egy rövid pillanatra megvilágította dühös grimaszba torzult arcukat a sisakok átlátszó szemellenzői alatt és azonnal eldördültek a fülsiketítő lövések. A csapat elképesztő mozgékonysággal szétszóródott és szervezetten támadásba lendült.

Az őrnagy, ha még mindig arra számít, hogy ezek mutánsok, hülye. A zombiknak vagy egy évszázadnyit kellene még fejlődniük, hogy ilyen gyorsan reagáljanak, a sznorkokra pedig még csak nem is hasonlítottak a harcosok, egész másképp mozogtak. Összehangolt csapatmozdulatok, nagy sebesség, fenomenális lövési pontosság. Az első robbanás kioltotta a reflektort, a második leszakította a műholdas antennát a fülke tetejéről, a mesterlövész pedig olyan tökéletesen szedte le a helyőrségi géppuskást, hogy szerencsétlennek valószínűleg még kibiztosítani sem maradt ideje.

Azt a mindenit! Mégis, ki a fene tud ilyen könnyedén átjutni az ellenőrzőponton, különösebb rejtőzködés és a hadsereg haragjától való félelem nélkül? És ami a legfontosabb: miért?

Nem maradt időm befejezni a gondolatot. Az egyik támadó oldalra mozdult és elhagyta a töltést: az őrszemek végre felmérték a helyzetet és viszonozták a tüzet. A harcos azonnal megjelent mellettem és várakozva szoborrá dermedt. Egyetlen izom sem mozdult a golyóálló lemezek mögött, mintha még lélegezni is elfelejtett volna. A gépkarabély csöve kissé balra mutatott mellkasomtól. A halál hidegsége áradt belőle.

A sisak szemellenzője csillogott, ezért nem láttam az idegen szemében ülő kifejezést, ám arca alsó részének körvonalait homályosan azért ki tudtam venni…

Még jó, hogy korábban, még a folyó mellett elvégeztem a nagydolgom, különben az eset igencsak elfogadhatatlanná vált volna.

A szája, az álla, a nyaka, minden fekete. Nem, a mellettem álló katona egyáltalán nem volt néger. Inkább olyan, mintha szénből faragták volna. Tudom, hogy hülyén hangzik, de abban a pillanatban nem volt alkalmam pontosabb metaforát választani. Ha ti, testvérek az én helyzetembe kerültetek volna, fegyvertelenül, két lépésnyire egy agresszív, gyilkos bányásztól, biztos vagyok, hogy ti is elkábultok.

A harcos csak néhány másodpercig állt mozdulatlanul. Vagy nem vett észre az árnyékban a megmentő kerítés mellett, vagy nem értékelt lehetséges akadályként, de személyemet még csak a feje felém fordításával sem tisztelte meg. A páncélozott katona statikus helyzetéből egy pillanat alatt úgy váltott gyors mozgásra, mintha sosem hallott volna arról, hogy a természetben léteznek olyan apróságok, mint a tehetetlenség és a gyorsulás. Megállt az oszlop mellett, kivárta, míg többi bajtársa előre megy, majd fürgén végigrohant a töltésen, fedezve a hátukat. Profi szakember, ehhez nem fér kétség.

Fél perccel később engedtem magam lélegzetet venni, és azonnal elkezdtem az ellenkező irányba igyekezni. Indulni kell, még mielőtt a sereg idehoz valami nehéz felszerelést. A zöldfülűek ugyan dicsekedhetnek egymásnak, milyen felfoghatatlanul bátrak, de mi, veteránok, pontosan tudjuk, a menekülésben nincs semmi szégyellni való. Az életben minden egyszerű, viselkedj úgy, ahogy a körülményeknek megfelel.

Az elkerülő úthoz érve megfordultam és az ellenőrzőpont fölött pislákoló fénybe néztem. A géppuska tüzének visszhangja és a helikopter-turbinák távoli zümmögése innen már nem tűnt túl rémítőnek, de a szögletes, tintafekete profil még mindig ott lebegett a szemem előtt. A nehézpáncélos harcos képe kitörölhetetlenül bevésődött az emlékezetembe és még mindig ott futkosott a hideg, végig a gerincemen. Brrr!

Már évek óta taposom ezt a halálos földet, de ilyet még sosem láttam. Vagy a tudósok találtak ki megint valami másik halálos dolgot, vagy a Zóna tárt elénk egy újabb rejtélyt. Velem mindig így gúnyolódik: nesze, itt van neked egy rejtvény, oldd meg, akár akarod, akár nem.

Felhajtottam a galléromat, az április errefelé ritkán kényeztet minket meleg estékkel, és elsétáltam a bárig. Egy két pohár most biztos nem lesz felesleges. A külső világ rothadó jóléte, a stalkerségről álmodozó duci galambkedvelő, a merész szerepjátékosok, az a tisztázatlan célú összecsapás az ellenőrzőponton… Ennyi stressz mára bőven elég, egy önmagát tisztelő stalkernek gondoskodnia kell idegsejtjeiről és folyamatosan helyre kell állítania őket.