Dr. Ramani Durvasula

Nem te vagy a hibás

Fordította
Dr. Molnár Csaba

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ramani Durvasula, PhD: It’s Not You

Copyright © 2024 by Ramani Durvasula

This edition published by arrangement with The Open Field, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

THE OPEN FIELD is a registered trademark of MOS Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Nem te vagy a hibás © Partvonal Könyvkiadó, 2026

Magyar fordítás © Dr. Molnár Csaba, 2025

Minden jog fenntartva!
Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Nánási László

Szerkesztő: Balogh Alexandra

Korrektor: Valentin Kristóf

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Dubecz Adrienn

ISBN 978-963-609-236-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Anyámnak, Sai Kumari Durvasulának –
és a történetünk még folytatódik.

Gunupudi Venkamma dédnagyanyám
és az előtte élt nagyanyáim emlékére.

Az érzelmileg bántalmazó kapcsolatok összes túlélőjének.

Találj rá a könnyekben rejtőző nevetésre.

Keress igaz kincseket a romok között.

RUMI

Minden árulásban van egy tökéletes pillanat, egy feldobott érme is magában rejti a megváltás lehetőségét.

BARBARA KINGSOLVER

Tartalom

Előszó

Bevezetés: Hogyan jutottunk idáig?

I. RÉSZ: A narcisztikus kapcsolat

1. Mi is az a narcizmus

Mi a narcizmus?

A narcizmus egy spektrum

A narcizmus különböző típusai

Jegyzetek

Előszó

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy nyolcéves kislány, aki egy New England-i általános iskola levegőtlen ebédlőjének padlóján ücsörögve egy New York-i cirkuszi társulat műsorát nézte. A hetvenes éveket írtuk, messze vagyunk még a multikulturális tudatosság korától. A két szoros copfba font hajú kislánynak, akinek külföldi neve és barna bőre volt, meg kellett tanulnia láthatatlanná válni. A cirkuszi artisták önkénteseket választottak a gyerekek közül: egy fiúból elefánt lett, egy lányt a zsonglőr asszisztensének választottak, a legszerencsésebb fiú pedig porondmester lehetett.

Végül az artisták felmutattak egy sötétlila, rojtokkal és flitterekkel díszített szatén jelmezt, amelytől az összes lány, közöttük a copfos kislány is elalélt. Minden lány azonnal jelentkezett, kivéve őt. „Válassz engem, szépen kérlek, válassz engem!” – sikította mind. Hogyan lehetnek ilyen bátrak? – tűnődött a copfos kislány. – Miért nem félnek? A társulat vezetője tudomást sem vett a jelentkező lányokról, és inkább a fonott hajú kislányhoz fordult. Ő remegett, és lehajtotta a fejét. Eleredtek a könnyei, és csendesen így szólt: „Nem, köszönöm, uram.” Az artista ránézett, és kedvesen megkérdezte tőle: „Biztos vagy benne?” A lány némán biccentett. A mellette ülő lány kapva kapott az alkalmon, és büszkén öltötte magára a jelmezt. A társulat vezetője megkérdezte a copfos kislányt, hogy melyik szerepet szeretné inkább, és ő erre azt válaszolta, hogy legszívesebben a lójelmezt választaná, mert abban rejtve maradhatott volna. Később éveken keresztül töprengett azon, hogy milyen lett volna felölteni a lila flitteres ruhát, de aznap túlságosan félt attól, hogy az osztálytársai kicsúfolják… és egyszerűen attól, hogy láthatóvá válik.

Az élete első pillanatától magába emelte az üzenetet, hogy a kívánságai, álmai és igényei nem érdemesek arra, hogy láthatóvá váljanak, mert ő maga nem elég jó. A kedves és együttérző édesanyja álmait ugyanígy elfojtották és elhallgattatták, és a kislány úgy érezte, hogy neki sincs joga az álmaihoz.

Egészen addig, míg egyszer csak mégis úgy gondolta, neki is lehetnek.

Ma sincs csodálatos lila flitteres ruhám, de most már tudom azt, hogy kivonhatjuk magunkat a narcisztikus emberek hatása alól, akik uralkodni akarnak felettünk, el akarnak hallgattatni minket, le akarják nyesni a szárnyainkat, akik azt mesélik nekünk, hogy az álmaink grandiózusak, szégyennel töltenek el minket, és akik (legalábbis egy időre) elrabolják a boldogságunkat. Már tudom, hogy nekünk is lehetnek szerelmes történeteink, sikereink, és mi is lehetünk boldogok. Azonban mire ezt megértjük, a lelkünknek át kell vészelnie néhány sötét éjszakát, és el kell fogadnunk, hogy az önbizalomhiány árnyéka örökre az útitársunk marad. Ugyanakkor másokon is segíthetünk azzal, ha biztosítjuk őket arról, hogy a velük történtek ugyanolyan valósak, mint a mi élményeink, és igenis ők is elég jók. Én ezt tettem, és napról napra több emberrel találkozom, akik szintén ezt teszik. Megtörhetjük a lekicsinylés, az érvénytelenítés és a pszichés önsértés nemzedékeken átívelő ördögi körét. Ezeket a történeteket el kell mondanunk.

Továbbra sem tudom, hogy ma lenne-e bennem bátorság, hogy felvegyem azt a flitteres ruhát. De szeretném azt hinni, hogy az a kimondhatatlan nevű, nagy barna szemű, copfos kislány képes volt rá, és varázslatosan festett volna benne.

Kislányszívemből mondom nektek: ti is képesek vagytok rá.

Bevezetés

Hogyan jutottunk idáig?

A semlegesség mindig az elnyomót segíti, sohasem az áldozatot. A csend a kínzót bátorítja, nem a megkínzottat.

ELIE WIESEL

9:00

A kétgyermekes Carolinát rendszeresen megcsalta a férje húszéves házasságuk során, többek között a barátaikkal és a szomszédaikkal is. A férj folyamatosan tagadott. Carolina tűrte, hogy a férje dühöngött a „paranoiás vádaskodások” miatt, és végül megtudta, hogy az afférokért ő maga volt a hibás, mert azt éreztette a férjével, hogy nem fontos. Ezután Carolina szinte teljesen feladta a saját karrierjét azért, hogy a férfi „biztonságban” érezhesse magát. A nő szenvedett, mert hiányzott neki a szép élete és a családja, amelyben hitt, és amelyet szerinte együtt teremtettek a férjével. De azt is érezte, hogy ő nem elég jó, és elhitte, hogy talán tényleg félreértette a férfit és a helyzetet is. Minden alkalommal megszakadt a szíve, amikor a férfi kritizálta őt, és elárulta a bizalmát. Carolina nem értette az egészet, hiszen a szülei 45 évig, egészen az apja haláláig éltek boldog házasságban. A nő hitt a családban, és most, hogy küszöbön állt a válás, úgy érezte, hogy kudarcot vallott. Rendszeressé váltak a pánikrohamai, és erős szorongás gyötörte. Időnként a békülés lehetőségén rágódott.

10:30

Nataliya ötven éven keresztül volt egy olyan férfi felesége, aki szerint nevetséges, ahogy a nő rákos betegen több segítséget igényelt. A férfi szerint Nataliya viselkedése „zavaró” volt, és felborította az ő megszokott életét azzal, hogy azt várta tőle, hogy legyen szomorú a nő állapota miatt, és borítsa fel a feszes napirendjét, hogy hazavihesse a kemoterápiáról. Nataliya nehezen tudott járni, mert a kemoterápia utáni években idegsorvadás kínozta. A férje azonban becsmérelte, „császárnőnek” nevezte azért, mert Nataliya azt kérte tőle, hogy az étterem előtt tegye ki, hogy ne kelljen öt háztömböt gyalogolnia a hideg éjszakában. Felnőtt gyerekeik és unokáik voltak már, és az életüket kitöltötte az utazás és a családdal töltött idő. Nataliya nem akarta felborítani mindezt, és azt is elismerte, hogy gyakran érezte magát jól a férje társaságában. Továbbra is elfogadható szexuális életük volt, és hosszú közös múltra tekinthettek vissza. A nőnek orvosi és jogi diplomája is volt, a férje mégis személyes titkárnőjeként tekintett rá. Nataliya folyamatosan betegeskedett, és önmagát hibáztatta. Folyton szégyenkezett, és a legszűkebb családján kívül mindenkitől elszigetelődött.

13:00

Rafael bátyját az apjuk már gyermekkoruk óta többre tartotta. Rafael folyamatosan azért dolgozott, hogy elég pénzt keressen, hiszen akkor az apja majd észreveszi őt. De az apja gyengének tartotta, és miközben őt gúnyolta, a bátyja sikereit sorolta. Rafael már régen eltávolodott a bátyjától. Az apja érzelmileg bántalmazta Rafael anyját, és a zaklatás súlyos pszichés terhet rótt az asszonyra, ami Rafael szerint közrejátszott korai halálában. A férfi jól tudta, hogy a nagyapja ugyanígy viselkedett az apjával – mondhatni, ez a magatartás volt a kulturális örökségük. Rafael azzal is tisztában volt, hogy a nagyapjának és az apjának is faji diszkriminációval és korlátokkal kellett küzdeniük egész életük során. Rafael képtelen tartós intim kapcsolatokat fenntartani, és még ma is azt mondogatja magának, hogy „ha fel tudnék nőni apa sikereihez, akkor végre egyenesbe jönnék, és elkezdhetném élni az életemet”. Éjt nappallá téve dolgozik, miközben a legkülönfélébb gyógyszerekkel tartja talpon magát, de az alváshoz is tablettákat szed. Ritkán jár társaságba, pedig vágyódik a társas kapcsolatok után, de közben úgy érzi, hogy lazaság lenne a részéről, ha nyaralni menne, vagy a barátaival lógna, miközben rengeteg a munkája.

Ez egy elképzelt rendelési napom beosztása. Az évek során rengeteg efféle történetet hallgattam meg, és ezalatt világossá vált a számomra, hogy a Rafaeléhez hasonló történetek szinte mindegyikében a szülők érvénytelenítő hozzáállása változatlan marad, Carolina és Nataliya sorstársainak partnerei pedig továbbra is őket fogják hibáztatni. Nem segített volna rajtuk, ha kerek perec elmondom Rafaelnek, Carolinának vagy Nataliyának, hogy a hozzátartozóik valószínűleg nem fognak változtatni az ártalmas viselkedésükön. Ehelyett inkább azon dolgoztunk közösen, hogy megtanulják, mi számukra az elfogadható és az elfogadhatatlan magatartás, és miről szólnak az egészséges kapcsolatok. Biztonságos teret alakítottunk ki a számukra, ahol felfedezhették az érzéseiket, a kapcsolataikat és valós énjüket. Meg kellett szüntetnünk a zavarodottságukat, és fel kellett tárnunk, hogy miért hibáztatják magukat olyasmiért, amit nem ők tettek; illetve miért éreznek bűntudatot akkor is, amikor semmi rosszat nem csináltak. Terapeutaként számomra egyszerűbb lett volna, ha a kizárólag a szorongásra, a testi betegségekre, a depresszióra, a zavarodottságra, az elégedetlenségre, a frusztrációra, a tehetetlenségre, a szociális elszigetelődésre vagy az obszesszív (megszállott) munkavégzésre koncentrálok, és nem törődök a kontextussal. Hiszen ezt tanítják nekünk: fókuszálj a rendelőben ülő személy káros mintázataira, és ne arra figyelj, hogy mi történik körülötte.

De valami más is történt ezzel párhuzamosan. Ahogy múltak a hetek, a klienseim pánikreakciói és szomorúságuk csökkenni, majd újra erősödni kezdett, a kapcsolataikat átható viselkedési mintázatok változásaival párhuzamosan. Bár a páciensek elsődlegesen a szorongásuk miatt fordultak hozzám, egyértelművé vált számomra, hogy a kapcsolataik voltak a lovak, amelyek a szorongásuk kocsiját húzták. Megdöbbentett, hogy a kliensek történetei mennyire hasonlók, noha ők nagyon különböző emberek voltak, gyökeresen eltérő élettörténettel. Abban azonban egyeztek, hogy mindannyian úgy érezték, hogy önmagukat kell okolni a helyzetért. Ezért kételkedtek magukban, rágódtak (rumináltak), szégyenkeztek, pszichológiailag elszigetelődtek, összezavarodtak, és tehetetlennek érezték magukat. A kapcsolataikban egyre erősebben cenzúrázták a viselkedésüket, az érzelmeik egyre inkább eltompultak. Megtartóztatták, visszafogták magukat, nehogy kiváltsák a problémás hozzátartozójuk kritikáját, neheztelését vagy haragját. Abbéli reményükben próbálták átalakítani a saját magatartásukat, hogy ezzel majd meg tudják változtatni a másik személyt, illetve a teljes kapcsolatot.

Volt még egy jelentős hasonlóság: a kapcsolatot jellemző viselkedésmintázatok. Függetlenül attól, hogy egy házastársról, partnerről, szülőről vagy más családtagról, felnőtt gyermekről, barátról, kollégáról vagy főnökről volt szó – a klienseim egyöntetűen arról beszéltek nekem, hogy úgy érzik, a másik érvényteleníti az érzéseiket, és megszégyeníti őket csak azért, mert nekik is szükségük van az önkifejezésre, vagy hogy önmaguk lehessenek. Rendszeresen megkérdőjelezték a percepcióikat, a tapasztalataikat, sőt a valóságot is. Őket hibáztatták a saját problémás viselkedésükért. Ettől a kliensek elveszettnek érezték magukat, és egyre jobban elszigetelődtek.

Ennek ellenére mindannyiuk elismerte, hogy az életük nem állandóan rossz. Időnként jót nevettek, szeretkeztek, élvezték a közös élményeket, a vacsorákat, voltak a másik személlyel közös érdeklődési területeik, közös élettörténetük, sőt még a szerelem is felbukkant a kettejük kapcsolatában. Éppen akkor, amikor a dolgok kezdtek elviselhetetlenné válni, jött egy tűrhető nap, ami éppen elég volt ahhoz, hogy újra elültesse bennük az önmagukban való kételkedést. Azt adtam a klienseimnek, ami nekem is segített a saját gyógyulásomban: megerősítést és oktatást. Ha csak a szorongásukra koncentrálunk, de nem oktatjuk őket a kapcsolataikban felfedezhető mintázatokról, az olyan, mintha az autó elromlott motorját úgy próbálnánk megjavítani, hogy levegőt fújunk a gumikba. Pedig ezek a motorproblémák mindig ugyanoda vezethetők vissza: a narcisztikus kapcsolathoz.

Van egy közmondás, miszerint „Ameddig a vadászat történetét nem az oroszlán meséli el, az elbeszélés mindig a vadászt fogja dicsőíteni”. A narratívát uraló személy birtokolja a hatalmat. Eddig csak a vadász történetét ismerhettük meg. A narcizmusról szóló könyvek rendszerint csak a narcisztikus személlyel foglalkoznak. Nagyon érdekesnek találjuk ezeket az elbűvölő embereket, akik a jelek szerint minden rossz tettüket és ártalmas viselkedésüket megússzák, és nem kell a következményektől tartaniuk. Mindenképpen meg akarjuk érteni, hogy látszólag miért olyan sikeresek, és miért teszik, amit tesznek. Amennyire nem szeretjük a narcizmust, annyira dicsőítjük az ilyen személyiségtípussal megáldott embereket – hiszen ők a vezetőink, hőseink, kedvenc sztárjaink, hírességeink. Sajnos azonban ők a szüleink, partnereink, barátaink, testvéreink, gyermekeink, főnökeink vagy szomszédaink is lehetnek.

De mi a helyzet az oroszlánnal? Mi történik azzal a személlyel, akit a vadász üldöz és megsebesít?

A narcizmusról szóló források nagy része hajlamos elfelejteni a történet fontosabb felét: mi történik azokkal az emberekkel, akik kénytelenek a narcisztikus ember közelében élni? Hogyan hat rájuk a narcisztikus emberek személyisége és viselkedése? Amikor a narcisztikusok bántanak valakit, a legtöbben a „miért?” kérdésre akarnak választ találni, mintha a válasz enyhíthetné az áldozat fájdalmát (pedig erre nem képes). Szinte megszállott buzgalommal érdeklődünk a vadász iránt, hogy megértsük, mit miért tett. Miért hiányzik valakiből az empátia, miért „gázlángozza” a másik embert, miért manipulál és hazudik olyan ügyesen, vagy miért gyúl éktelen haragra olyan hirtelen? De miközben arra koncentrálunk, hogy a narcisztikus személyiségű emberek miért viselkednek úgy, ahogy, szem elől tévesztjük azon emberek sorsát, akik beléjük szeretnek, gyerekeket vállalnak közösen velük, kapcsolatban, rokonságban állnak velük, felnevelik őket, vagy éppen a narcisztikus ember neveli fel őket, nekik dolgoznak vagy együtt dolgoznak velük, elválnak tőlük, megosztják velük a lakhelyüket, vagy a barátaik lesznek. Velük mi történik?

A rövid válasz: nem sok jó.

Az erről szóló beszélgetés meglehetősen kényelmetlen. Nem akarjuk megtámadni azt, akit szeretünk, csodálunk, tisztelünk és azt, akivel törődünk. Könnyebb nekünk átvállalni a felelősséget a nehéz kapcsolatért, vagy azt az élet hullámhegyei és hullámvölgyei számlájára írni, mint elfogadni, hogy kiszámítható, megváltoztathatatlan és ártalmas mintázatokkal nézünk szembe, és e mintázatokért az az ember a felelős, akit szeretünk és tisztelünk. Pszichológusként már több száz narcisztikus bántalmazást túlélő emberrel dolgoztam együtt, és több ezer további túlélő számára vezetek programokat. Számos könyvet írtam, és több ezer órányi digitális tartalmat készítettem a témáról. Mégsem vagyok meggyőződve arról, hogy bármi haszna is lenne a narcisztikus személyről beszélni, mert valójában a narcisztikus személy viselkedése által neked okozott károk jelentik a fő problémát.

Elkülöníthetjük a személyiséget a viselkedéstől, ha nincs sok esély arra, hogy a személyiség megváltozzon? Számít-e az, hogy az ilyen emberek ártalmas viselkedése szándékos, vagy sem? Meggyógyulhatsz-e úgy, hogy nem érted meg a narcizmust? És ami a legfontosabb, egyáltalán felgyógyulhatsz e kapcsolatokból? Ez a könyv ezeket a bonyolult kérdéseket járja majd körül.

Sokan fordulnak hozzám azzal, hogy „de honnan tudod, hogy a partnered/szülőd/főnököd/barátod narcisztikus?”. Ez jogos kérdés. A klienssel folytatott munka során rendszerint nem találkozom a problémát okozó ismerősével. Viszont meghallgatom a kliens részletes történetét, gyakran elolvasom az antagonisztikus személy által küldött e-maileket és chatüzeneteket is, illetve megfigyelhetem a kapcsolat hatását a páciensen. Az antagonisztikus relációs stressz kifejezéssel szoktam leírni azt a hatást, ami az e kapcsolatok túlélőit éri. A klienseimnek pszichológiai ártalmat okozó emberek viselkedését antagonisztikusként jellemzem, amely a narcisztikusnál szélesebb értelmű és kevésbé stigmatizáló kifejezés. Ezt a kifejezést használom akkor is, amikor más szakembereket tanítok e mintázatokról, mert ezzel jobban érzékeltetni lehet a narcisztikus személyeknél tapasztalható rosszindulatú viselkedést és taktikákat: a manipulációt, a figyelem keresését, a kizsákmányolást, az ellenségességet vagy az arroganciát. E viselkedések megfigyelhetők más antagonisztikus személyiségtípusok, például a pszichopátia esetén is, amelyek hasonló stresszt válthatnak ki, mint az antagonisztikus kapcsolat. De a narcisztikus szög már kibújt a zsákból, és így a narcisztikus bántalmazás kifejezés sokatok számára már ismerős lehet. Ennek ellenére a könyvben sok helyütt fogom használni az antagonisztikus jelzőt, hogy ezzel jellemezzem e mintázatok mélyreható hatásait.

Az ember nem fog bele ilyen a munkába, ha számára nem személyes ügy. Ez rám is igaz. Én is szembesültem már narcizmusból fakadó érvénytelenítéssel, haraggal, árulással, elutasítással, manipulációval és gázlángozással a családi, intim, munkahelyi, illetve baráti kapcsolataim során. Hasba rúgásként éltem meg, ahogy a kliens, akivel együtt dolgoztam, olyan fájdalmait osztotta meg velem, amelyeket én is elmondtam a saját terapeutámnak. Lassan felismertem, hogy a történeteink közösek. A narcisztikus bántalmazás megváltoztatta az én pályafutásomat és az életemet is. Engem is gázlángoztak, elhitették velem, hogy a fekete a fehér, hogy én vagyok a hibás, és az emberek iránti elvárásaim nem reálisak. Sőt, hogy nem vagyok érdemes arra, hogy meglássanak, meghallgassanak, egyáltalán észrevegyenek. Ezen élmények alapvető hatást gyakoroltak rám, és a félelem, amit akkor éreztem, amikor nem mertem elfogadni azt a lila ruhát, felnőttként átalakult annak érzetévé, hogy nem vagyok érdemes a sikerre, a szeretetre, a boldogságra. E felismerés hosszú folyamat volt, nem egyik pillanatról a másikra történt, és nem is egyetlen meghatározó kapcsolatom váltotta ki. A narcisztikus bántalmazás életem számos különböző kapcsolatában megjelent, és eltérő formákat öltött. Ezért elhittem, hogy mindezt én okozom, hiszen nem tudtam elképzelni, hogy az életem megannyi epizódjában ugyanazok a helyzetek ismétlődjenek. Az egyetemen nem tanították a narcisztikus bántalmazást; és egészen addig, amíg nem szembesültem vele egyértelműen, nem is gondoltam, hogy ez az összezavaró és bántalmazó viselkedés ténylegesen létezne. Éveket töltöttem gyászolással, de később már azt kívántam, hogy bárcsak visszakaphatnám azt az időt, amit ruminációra (rágódásra) és bánkódásra vesztegettem. Bűntudatot éreztem, és árulónak hittem magam, amiért narcisztikusnak láttam a családtagjaimat és a szeretteimet. Lassan azonban határokat állítottam fel, és radikálisan elfogadtam, hogy e viselkedések soha nem fognak megváltozni. Többé már nem próbáltam megváltoztatni a hozzám közel álló antagonisztikus embereket, elszakadtam tőlük és a viselkedésüktől. Olyan kapcsolatokat is elhagytam, amelyek egykoron sokat jelentettek nekem, és szembe kellett néznem a kritikákkal, amiért megszegtem a család iránti lojalitás ősi kulturális normáit. De a modern normák ellen is vétettem, hiszen azok azt követelik, hogy mindig találjunk módot arra, hogy a legönzőbb emberek viselkedését is elviseljük. Ma már tudom, hogy ha túl sok ideig hagyod, hogy az önző emberek késsel szurkáljanak, előbb-utóbb elvérzel.

Kicsit több mint húsz évvel ezelőtt a kutatási asszisztenseim rendszeresen arról számoltak be, hogy a pszichiátriai járóbeteg-ellátásunk egyes páciensei feljogosított, fegyelmezetlen, megvető és arrogáns viselkedésükkel zaklatják az ápolókat, az orvosokat és minden más alkalmazottat is. E megfigyelés hatására kezdeményeztem a személyiséggel, különösen a narcizmussal és az antagonizmussal kapcsolatos kutatási programot, amelyben azt vizsgáltuk, hogy e viselkedések hogyan hatnak az egészségre.

Ezzel párhuzamosan abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy több ezer olyan ember történetét hallgathattam meg, akiknek ilyen kapcsolatot kellett elviselniük. Sajnálatos módon újra és újra azt hallottam tőlük, hogy a partnereik, hozzátartozóik, barátaik, kollégáik, sőt még a terapeutájuk is őket (a bántalmazó viselkedést elszenvedő személyt) vádolták azzal, hogy túl érzékenyek, nem igyekeznek elég erősen, túl sokat szoronganak, nem képesek megbocsátani. Hibáztatták őket azért, hogy a partnerrel maradnak, hogy elhagyják az illetőt, ítélkeztek felettük, amiért a túl keménynek tekintett narcisztikus jelzőt használták a másik személyre ahelyett, hogy egyértelműbben kommunikálnának vele. Olvastam olyan terápiás programokról, amelyekben elmarasztalták a klienst azért, mert ők úgy hitték, hogy a családjuk vagy a kapcsolatuk toxikus. Más terapeuták úgy gondolták, hogy a terápiára érkező, majd a manipulatív kapcsolataikról beszélő kliensek egyszerűen csak siránkoznak. Már számtalan könyvet és cikket írtak a narcisztikus személyiségről, illetve a narcisztikus emberek terápiájáról. Viszont a szakirodalom korábban egyáltalán nem foglalkozott azokkal az emberekkel, akiknek e narcisztikus kapcsolatban kell élniük. Nem tudtuk, hogy milyen terápiával segíthetünk rajtuk, noha a mentális területen dolgozó összes kolléga pontosan tudta, hogy ezek a kapcsolatok rendkívül egészségtelenek. Amint ellazult kissé a megfeszített öklöm, a dühömben felhalmozott energiát az oktatásra fordítottam, méghozzá nemcsak a kliensek és a narcisztikus bántalmazás túlélői oktatására, hanem a klinikus szakemberek továbbképzésére is.

A klienseknek, akikkel együtt dolgozhattam, rengeteg szenvedésben volt részük. Évekig tartó válási tortúrán estek át. A munkahelyi vezetőik megkérdőjelezték a szavukat, amikor dokumentált panaszt nyújtottak be zaklatás és bántalmazás miatt, ezután pedig végig kellett nézniük, ahogy a munkahelyi zaklatójukat áthelyezték egy másik pozícióba a cég egy másik telephelyén. Elszigetelődtek a családjuktól, miután határokat állítottak fel maguk körül. Büntetésképpen elzárták tőlük az unokáikat. Tehetetlenül kellett nézniük, ahogy az idős szüleiket kifosztja a narcisztikus testvérük. Miután túlélték a gyermekkori érvénytelenítést, felnőttként újra érvénytelenítő kapcsolatban találták magukat. A narcisztikus barátaik online szennykampányt indítottak ellenük, amikor nem engedelmeskedtek nekik. A narcisztikus szüleik még a halálos ágyukból is manipulálták őket. Dolgoztam olyan szervezeteknél, ahol a kommunikáció kedvelt eszköze volt a gázlángozás. Tanúja voltam annak, ahogy a legtoxikusabb emberek viselkedését maga a munkahely segítette elő, ennek ártalmait pedig a legjobb és legtehetségesebb alkalmazottak szenvedték el. Saját élményeim miatt pedig még mindig kerülöm Los Angeles bizonyos utcáit és kerületeit, mert képtelen vagyok megbirkózni a hozzájuk kapcsolódó emlékekkel. Előfordult, hogy a munkahelyen veszélyesen megfenyegettek, és arra kényszerítettek, hogy mondjak fel. Láttam, ahogy a családot jobban érdekli, hogy megóvják az egyik családtag jó hírét, minthogy támogatást nyújtsanak annak, aki szenved. Mindezek miatt nem könnyen alakítok ki bizalmi viszonyt új emberekkel.

Az egyetlen dolog, amit tudnod kell a narcizmusról, hogy e személyiségmintázat szinte minden esetben ott volt már, mielőtt te feltűntél volna a narcisztikus ember életében, és azután is ottmarad, hogy te távozol. E kapcsolatok megváltoztatnak téged, de e változás segítségével elindulhatsz a kiteljesedés, az új nézőpontok és a jobb interperszonális ítélőképesség felé vezető úton. Ha felismered e kapcsolatokat, és kiszabadulsz belőlük, az ébresztőként hathat: ha úgy határozol, feltárhatod valós énedet, és megmutathatod a világnak. A terápia hagyományos célja, hogy megtanítsuk a klienseknek, hogy hogyan érthetik meg a kapcsolataikban játszott szerepüket és a rájuk rótt kötelezettségeket, illetve hogy hogyan gondolkodhatnak másképpen a nehézségeiket okozó helyzetekben. Csakhogy e megközelítés nem számol azzal, hogy ha egy narcisztikus emberrel ápolt kapcsolatot kell kezelni, akkor a nekünk osztott lapok már eleve cinkeltek. De ha nem akarsz végképp tévhiteket táplálni a kapcsolatról, akkor hogyan tudnál másképpen gondolkodni valakiről, aki manipulál téged, és érvényteleníti az egész létezésedet? Ahelyett tehát, hogy megtanulnál másképpen gondolkodni a személyről, ideje inkább arról beszélnünk, hogy mi számít elfogadhatatlan és mérgező viselkedésnek.

Azt remélem, hogy e könyv megvilágítja majd számodra azt az egyszerű feltevést, miszerint a narcisztikus viselkedésmintázatok nem igazán képesek változni, és nem te vagy a hibás a másik ember érvénytelenítő viselkedéséért. Azt akarom, hogy belásd az egyszerű, mégis mélyreható igazságot:

Nem te vagy a hibás.

Számos embertől hallottam szerte a világon, hogy amikor útmutatót kaptak a narcizmusról, és végre megértették, hogy miről szólnak e kapcsolatok, évek óta először érezték magukat újra normálisnak. Nem célom vádolni a narcisztikus embereket, de azonosítani akarom az egészségtelen kapcsolatokra jellemző viselkedési mintázatokat. Ezzel az áldozatok felhatalmazást kapnak az eltávolodásra, és megtanulhatják, hogy egy kapcsolatban egyszerre több (jó és rossz) dolog is igaz lehet. Meg fogod érteni, hogy a narcizmus kiismerése nem jelenti azt, hogy feltétlenül véget kell vetned e bonyolult kapcsolatnak, viszont ezután másképpen viszonyulhatsz a narcisztikus személyhez. Rá fogsz jönni, hogy a láthatóság, illetve a saját és önálló identitásod, igényeid, vágyaid kifejezése és elismerése alapvető emberi jog. Tudatosítani fogod magadban, hogy nem magadról kell másképpen gondolkodnod, hanem arról az emberről, akit szeretsz vagy tisztelsz, miközben árt neked. Végre tisztán és egyértelműen hallani fogod valakitől, hogy soha nem leszel képes megváltoztatni a másik személy viselkedését. E felismerések hatására a gázláng elalszik, és újra felkapcsol a világítás.

Ezt a könyvet neked, a narcisztikus emberekkel megélt érvénytelenítő kapcsolatok túlélőjének írtam. Nem a narcisztikus emberek viselkedését akarom megmagyarázni, hanem a te gyógyulásodra fogok koncentrálni. A félreértések elkerülése végett röviden összefoglalom majd, hogy mit kell tudnunk a narcizmusról, de a könyv fennmaradó része neked és rólad szól. Végre a vadászat történetét az oroszlán meséli el, pontosan úgy, ahogyan történt. Bemutatom majd, hogy a narcisztikus személy viselkedése milyen hatást gyakorol rád, és hogyan tudsz továbblépni, felépülni és meggyógyulni a jóindulatod, a bölcsességed, az együttérzésed és az erőd segítségével. Az eszem és a szívem egyszerre vezetett, miközben ezt a könyvet megírtam.

Amikor kijutsz egy narcisztikus kapcsolatból, vagy eltávolodsz a narcisztikus személytől, azt hiheted, hogy ez a vég. Pedig valójában a gyógyulás és minden, ami azt követi, az csak a kezdet. Itt kezdődik a te történeted, hiszen végre kiléptél az érvénytelenítő árnyékból, és megengeded magadnak, hogy önmagad lehess.

I. RÉSZ

1.

Mi is az a narcizmus

Az a személyiség, amely a korlátlan szabadságról álmodik, nem szab határt a mizantrópiának és a dühöngésnek sem, ha az álom megkeseredik.

JONATHAN FRANZEN

Carlos az az ember, aki mindenkinek segít a környéken. Elhivatottan ápolja betegeskedő édesanyját, támogatja a fiát, aki rövid időre újra összejött az exével, és gyakran nevezi magát „túlkoros gyereknek”, hiszen imádja a játékait és a focit. A hosszú ideje meglévő barátnőjével együtt mindenki tanúsíthatja, hogy Carlos empatikus, és törődik az ismerőseivel. Előfordul ugyan, hogy elfelejti a születésnapodat, de arra emlékszik, hogy állásinterjúra mész, és rád ír, hogy sok szerencsét kívánjon. Az egyik hétvégén zenei fesztiválra ment a barátaival, túl sokat ivott, és megcsókolt egy másik nőt. Nagyon szégyellte magát, és elszomorodott, így amikor hazaért, azonnal bevallotta az egészet a barátnőjének, mert nem akart neki hazudni. A barátnője azonban ezután egy sor bejegyzést írt a közösségi médiába Carlos „narcizmusáról”.

Joanna nagyjából öt éve volt Adam felesége. A férje sokat dolgozott, de a karrierje mégis megfeneklett. Joanna arra bátorította Adamet, hogy kövesse az álmait, addig majd ő veszi át a kenyérkereső szerepet. Kezdetben Joanna vonzónak találta Adam fegyelmezettségét, lojalitását és munkamorálját. A férfi azonban gyakran beszélt lekicsinylően a nő karrierjéről, a vetélése utáni szomorúságát pedig „drámának” minősítette. Amikor Joanna azt kérte tőle, hogy segítsen a házimunkában, dührohamot kapott, majd pénzfecsérléssel vádolta a feleségét, amikor alkalmazott egy takarítónőt. Adam általában elutasító, amikor Joanna azt kéri tőle, hogy töltsenek több időt a barátaival és a családjával, a nő barátait „parazitáknak”, a családját pedig „az otthoni unalom mocsarának” nevezi. Mindez nagyon bántja Joannát. Eközben Adam rendkívül önző módon gazdálkodik a saját idejével. Viszont mindig emlékszik a születésnapokra és az évfordulókra, amelyeket nagy fanfárral ünnepel meg – még akkor is, ha ezt nem engedhetnék meg maguknak. Joanna bűntudatot érez, amiért Adam álmai sohasem valósultak meg. A férfi kiszámíthatatlan empátiáját annak tulajdonítja, hogy elégedetlen az életével. Ha majd jobbra fordulnak a dolgok – gondolja Joanna –, Adam is kedvesebb lesz, és különben sem akkora ügy, hogy nem pakolja ki a mosogatógépet. Hiszen olyan sokat készül a születésnapokra minden évben – bár Joanna jobban örülne annak, ha kiürítené néha a mosogatógépet, és kedvesebb lenne a barátaihoz.

Szerinted a fenti emberek közül ki a narcisztikusabb? Nemtörődöm Carlos vagy Dühös Adam?

A narcizmus korunk egyik leggyakrabban hallott szava, ennek ellenére szörnyen félreértik. Sokkal egyszerűbb lenne, ha a narcisztikus emberek csupán a tükröt bámuló, magukkal foglalkozó pozőrök lennének, csakhogy ők ennél jóval összetettebb személyiségek. Lehetnek érzelmileg bántalmazó romantikus partnerek, akik lealacsonyítanak téged, viszont időnként mégis jó velük lenni. De lehetnek olyan toxikus főnökök is, akik minden kolléga előtt lehordanak, te mégis nagyra becsülöd a szakmai teljesítményüket. Vannak közöttük a sikereidre féltékeny szülők, akik azonban gyermekkorodban minden focimeccseden ott szurkoltak neked a lelátón. Mások olyan barátok, akik folyamatosan a saját életükről fecsegnek, miközben nem érdekli őket a te életed, viszont már 13 éves korod óta ismeritek egymást. De ezek a pillanatképek nem képesek megragadni a narcizmus teljes összetettségét. Nagy valószínűséggel már te is kapcsolatba kerültél narcisztikus emberrel, még ha erről nem is feltétlenül tudtál.

De hogyan különböztethetjük meg a tényleges narcizmust a csak annak tűnő magatartástól, és számít-e egyáltalán, hogy értjük-e a működését? E fejezetben megvizsgálom, hogy mi okozza a narcizmussal kapcsolatos rengeteg félreértést, illetve megcáfolok számos narcizmussal kapcsolatos mítoszt. Arra is rá fogsz jönni, hogy ha megérted a narcizmus mibenlétét, azzal pont a saját dolgodat nehezítheted meg.

Mi a narcizmus?

A narcizmus egy maladaptív interperszonális személyiségtípus, amely számos jellegzetességet és viselkedésmintázatot foglal magába. Ezek különféleképpen jelenhetnek meg, lehetnek enyhék, de súlyosak is, okozhatnak sérülékenységet, de rosszindulatot is. A narcisztikus embereket a viselkedésük konzisztenciája és a náluk azonosítható narcisztikus jellegzetességek sokasága különbözteti meg az egyszerűen egocentrikus, magukat feljogosítva érző vagy hiú személyektől. Attól, hogy valaki felszínes, még nem lesz feltétlenül narcisztikus.

Fontos figyelembe vennünk e jellegek funkcióját is: e tulajdonságok legfőbb feladata a narcisztikus személy védelme. A narcizmust ugyanis a mély bizonytalanságok és a törékenység váltja ki, amelyet a személy dominanciával, manipulációval és gázlángozással igyekszik ellensúlyozni – mivel így őrizheti meg a kontrollt mások felett. A rájuk jellemző empátia ingadozása, illetve az öntudatosságuk hiánya miatt bele sem gondolnak abba, hogy a viselkedésükkel milyen károkat okoznak másoknak. Nem maguk a személyiségjellemzők okozzák a problémát, hanem az, hogy e tulajdonságok konzisztensen ártalmas viselkedést váltanak ki belőlük.

A narcizmushoz hasonló merev és öntudatlan személyiségtípusok jellemzői valójában nem változnak meg soha, ezért e személyek viselkedése állandónak tekinthető. A narcizmus megjelenése széles spektrum szerint változhat: a „tünetei” lehetnek enyhék, de súlyosak is, így az ilyen személyiségtípusú emberekkel fenntartott kapcsolatainkban merőben különböző tapasztalatokat szerezhetünk. A legtöbben a spektrum közepén rekednek meg – itt már elég gyakoriak a rossz napok ahhoz, hogy azt megszenvedjük, de azért elég sok jó nap is van, amelyek a kapcsolatban tartanak minket. Éppen ezért erre a „mérsékelt narcizmusra” fókuszálunk ebben a könyvben.

Vizsgáljunk meg közelebbről néhányat e jellegzetességek közül.

A narcisztikus utánpótlás iránti igény

A narcisztikus embereknek szükségük van a megerősítésre (validációra) és a dicsőítésre: alapvetően ezen igényeik motiválják a viselkedésüket. Törekednek a minél magasabb társadalmi státusz felé, keresik a bókokat, a túlzott elismerést és a figyelmet. Ehhez felhasználják a hivalkodó gazdagságukat, a testi megjelenésüket, az őket ajnározó barátaikat, illetve a közösségi médiában szerezhető lájkokat és követőket. Ezen ismerősöktől vagy általában a külvilágból érkező megerősítést nevezzük narcisztikus utánpótlásnak. Ha a narcisztikus ember nem jut hozzá ahhoz az utánpótláshoz, ami szerinte jár neki, a hangulata meglehetősen rosszra fordulhat, ilyenkor ingerlékennyé, sértődötté, elutasítóvá és mogorvává válik. Minden körülöttük élő embernek biztosítania kell az utánpótlást, különben szembe kell nézniük a haragjukkal.

Egocentrikusság

A narcisztikus emberek önközpontúak, ám e tulajdonságuk túlmegy az egyszerű önzésen. A narcizmus a másik lealacsonyításával egybeforrt önzés. Egy önző ember a saját szája íze szerint választ éttermet, de a narcisztikus személy nemcsak hogy a maga igényei szerint választ éttermet, de még közli is veled, hogy azért kellett neki választania, mert te túl buta vagy ehhez. Röviden: a narcisztikus ember számára a saját igényei minden kapcsolatban elsőbbséget élveznek.

Konzisztens inkonzisztencia

A narcizmus konzisztens, csakhogy éppen a konzisztenciája miatt érezhetjük inkonzisztensnek. Amikor a narcisztikus ember moderálja magát, elegendő narcisztikus utánpótláshoz jut, és úgy érzi, hogy az ő kezében van a gyeplő – például jól alakul a munkája, sok dicséretet kap, új és élvezetes kapcsolatot kezdett valakivel, vagy csak vett egy új autót –, akkor általában kevésbé viselkedik antagonisztikusan, így kellemes a társasága. Sajnos azonban a narcisztikus utánpótlás szavatossági ideje gyorsan lejár a szemükben, így mindig újabb, jobb, több megerősítésre van szükségük. Emlékszem, hogy egy narcisztikus személy, akivel együtt dolgoztam, az egyik délután így szólt: „ez az eddigi legjobb napom, hatalmas üzletet kötöttem, én vagyok az élet császára, ugye?”. De aznap este már arról írt egy üzenetet, hogy dühös, mert az élet igazságtalan vele. Később tudtam meg, hogy az érzelmi állapota azért változott meg ilyen hirtelen, mert az új randipartnere kénytelen volt lemondani a közös vacsorájukat.

Nagyon gyorsan változhat a viselkedésük.

Nyughatatlanság

A narcisztikus személyiség általános tulajdonsága a nyughatatlanság, az újdonságok és az izgalmak keresése. Ezért oly jellemző rájuk a megcsalás és a romantikus partnerek gyakori váltogatása, a vásárlási roham, a túlköltekezés és az eszeveszett viselkedés. A narcisztikus személyek gyakran tűnnek unottnak, lehangoltnak, és rendszeresen megvetően viselkednek, ha a helyzet nem elég érdekes és magával ragadó a számukra.

Téveszmés nagyzolás

A narcizmus meghatározó jellegzetessége a nagyzolás. Emiatt a személy túlzott képzeteket táplál például arról, hogy milyen mértékben fontos ő a világ számára, vagy az ideális szerelemről esetleg a jelenlegi és jövőbeli sikereiről. Általában felsőbbrendűnek érzi magát mindenki mással szemben. Meg van győződve arról, hogy egyedi, különleges tulajdonságokkal rendelkezik, amit rajta kívül senki sem vesz észre. A nagyzolás miatt ezek az emberek úgy hiszik, hogy jobbak mindenki másnál. E képzet azért téveszmés, mert a legtöbb narcisztikus ember esetében nem sok bizonyíték támasztja alá ezeket a hiedelmeiket. Ennek ellenére kitartanak emellett, nem törődve azzal, hogy ezzel milyen kellemetlen érzéseket keltenek, sőt károkat okoznak a többi emberben.

Az álarcok cserélgetése

A narcisztikus embereken azért nehéz kiigazodni, mert folyamatosan váltogatják elbűvölő, vicces, karizmatikus (vagy legalábbis normális és fegyelmezett) énjüket, illetve bántalmazó, mogorva és dühös valójukat. Ha a kedvük szerint történik minden, akkor hatalmas az önértékelésük, ha viszont nem, a világot hibáztatják, és áldozatként láttatják magukat. Ennek eredményeként sohasem lehetünk biztosak abban, hogy éppen a narcisztikus ember mely arcával fogunk szembesülni: a nagyzoló, vidám változattal, vagy az áldozatot játszó, dühös verzióval. Ez a bizonytalanság kiszámíthatatlanná és kényelmetlenné teheti vele az egész életet.

Feljogosítottság

A feljogosítottság a narcizmus egyik központi és legproblémásabb mintázata. A narcizmust magyarázó elméletek szerint a feljogosítottság e személyiségtípus legfontosabb tartóoszlopa, és minden egyéb dinamika belőle eredeztethető.[1] A narcisztikus emberek különlegesnek hiszik magukat, így szerintük különleges elbánást érdemelnek. Őket igazán csak a hozzájuk hasonlóan különleges emberek érthetik meg, és a szabályok rájuk nem vonatkoznak. Ha érvényesíteni akarják velük szemben a szabályokat, akkor nagyon feldühödnek és visszavágnak, hiszen azok a szabályok az átlagemberekre vonatkoznak! Amikor mégis kénytelenek követni a szabályokat, úgy érzik, hogy nem tartják őket eléggé különlegesnek. Feljogosítva érzik magukat arra, hogy azt mondjanak és tegyenek, amit csak kívánnak, amikor csak kedvük támad rá. A feljogosítottságuk révén olyan valóságot kreálhatnak maguknak, amelyben kiteljesedhet a különlegességük. Amikor úgy érzik, hogy nem bánnak velük VIP-ként, nehezen tudják tartóztatni a dühüket.

A legtöbbünk fel tud idézni olyan élményt a múltból, amikor egy narcisztikus személy feljogosítottsági képzete rendkívül kellemetlen helyzetet teremtett. Egy nő megosztotta velem az emlékét arról, hogy mennyire szégyenkezett, amikor a férje felemelte a hangját, és ordítozni kezdett a pincérrel az étteremben, amikor a felszolgáló nem az elvárásai szerint viselkedett. A nő elmondta, hogy megtanulta az évek során, hogy e helyzetekben végig lehajtva kell tartania a fejét, hogy ne kelljen azon emberek szemébe néznie, akikkel szörnyen bánt a férje. Sajnos eközben ő is bűnrészesnek érezte magát, mert soha nem állította le a férjét. Ha megpróbálta volna, azzal csak napokra magára vonta volna a férfi dühét (vagy éppen az elutasító némaságát).

A bizonytalanság túlkompenzálása

Elérkeztünk a narcizmus alapjáig, vagyis a bizonytalanságig. A narcizmus nem annyira az alacsony vagy magas önbecsülésről szól, sokkal inkább a pontatlan, felfuvalkodott és ingadozó önképről. A narcisztikus személy tudatának hátterében mindig ott bujkál az elégtelenség érzése, miközben nem képes átlátni azt, hogy a viselkedése és az általa elmondottak hogyan hatnak másokra. Ez első hallásra zavarosnak tűnhet: hogyan képes valaki ennyire magabiztosnak tűnni, miközben belül ennyire törékeny? A narcisztikus személyiség minden tulajdonsága – a nagyzolás, a feljogosítottság, az arrogancia és a karizma – együttesen a narcisztikus személyt védő páncélt alkot. Afféle felnőtt szuperhősköpeny ez, amellyel elfedhetik a törékeny pszichéjüket.

Sértődékenység

A narcisztikus emberek könnyedén kritizálnak másokat, de maguk képtelenek elviselni a kritikát. Ha akár a legenyhébb kritikával vagy ellenvetéssel szembesülnek, fel kell készülnöd a hirtelen, dühös és aránytalan reakciójukra. Gyakran azzal vágnak vissza a kritikádra, hogy sokkal durvább hangnemben kezdenek kritizálni téged. Ez a felszín szöges ellentétben áll azzal, hogy belül krónikusan igénylik a megnyugtatást. Természetesen nem kérik ezt, de az arrogáns külsőjük mögött egyértelműen szükségük van a vigasztalásra: hogy valaki elmondja nekik, hogy nem lesz semmi baj.

A megnyugtatásuk azonban veszélyes tánc, mert ha túl átlátszóan vigasztalod meg őket, akkor rád förmednek, hiszen ez a saját gyengeségükre emlékezteti őket. Egy régi kollégám a külsőségek megszállottja volt. A születésnapi partijai előtt mindig pedáns gondossággal díszítette fel az otthonukat, és eközben nem érdekelték a családtagjai pénzügyi és időbeli kötöttségei. Amikor kiderült, hogy a rokonok elfoglaltak a munkájuk, kisgyerekeik, betegségük vagy egyszerűen a mindennapos tennivalóik miatt, ő ezt a személye elleni támadásként értékelte, és amiatt panaszkodott, hogy senki sem értékeli őt. Erre a fia megpróbálta megvigasztalni: „Ne aggódj, anyu, biztosan ott leszünk mindannyian időben a születésnapodon. A kedvenc tortádat és jégkrémedet kapod majd tőlünk, a sok ajándék és a nagy vacsora mellett. Ez lesz a legjobb születésnapod.” De az anyja így förmedt rá: „Ne kezelj úgy, mintha hatéves lennék. Azt akarod, hogy őrültnek tűnjek?” A narcisztikus ember visszajelzések elleni reaktív érzékenysége örök táncot jár a megnyugtatás iránti igényeivel, a krónikus áldozattudatával, illetve e sérülékenységei miatt érzett szégyenével és az azt követő dühöngésével. A narcisztikus kapcsolat is ezt tükrözi az alapelvvel: te sohasem győzhetsz.

Az önszabályozás képtelensége

A narcisztikus emberek képtelenek kezelni az érzelmeiket. Nem tudják, hogy hogyan fejezzék ki őket, mert akkor túl sérülékenynek tűnnének, ami elviselhetetlen szégyenérzetet keltene bennük. Így azt sem tudják, hogy hogyan kell féken tartani az emócióikat. A narcisztikus emberben nem tudatosul, hogy „hé, most nagyzolással fogom ellensúlyozni a bizonytalanságaimat”, és a markukat sem dörzsölik azt gondolva, hogy „vajon hogyan bánthatnálak meg?”. A dühöngésük feldolgozatlan impulzusokból táplálkozik. Ezért válthatja ki már az enyhe kritika vagy krízis is a sebezhetőségük és a tökéletlenségük feltárulása miatti szégyenkezésüket. Ha sérül az egójuk, a dühöngéssel és mások hibáztatásával csökkentik a belső feszültségüket, őrzik a biztonságérzetüket, és ezáltal próbálják fenntartani a nagyzoló látszatot. Minthogy nem rendelkeznek empátiával, és impulzívak, nem állhatnak le, hogy összekapják magukat, és átgondolják, hogy a viselkedésükkel megbántanak-e téged. Ehelyett, ha megpróbálod felelősségre vonni őket, legfeljebb üres sajnálkozásra és frusztrációra számíthatsz.

A dominancia iránti igény

A narcisztikus embereket a dominancia, a státusz, a kontroll, a hatalom és a különlegesség vágya motiválja. A hűség, az intimitás és a meghittség nem érdekli őket. Ezért mindig is meg fogják követelni, hogy az övék legyen az utolsó szó a kapcsolatban. Emiatt ha te mély érzelmi kötődést vagy intimitást vársz a kapcsolattól, akkor az igényeitek soha nem fog találkozni. A narcisztikus személy számára a kapcsolatok nagyrészt a saját érdekeiket és élvezetüket szolgálják. Nem érdekli őket az a kölcsönösség, amit egy egészséges kapcsolat megkövetelne, ahogy a másik ember igényei sem foglalkoztatják őket.

Az empátia hiánya

Nem pontos az állítás, hogy a narcisztikus emberekben nincs semmi empátia, de az empátiájuk üres és kiszámíthatatlan. A narcisztikusok úgynevezett kognitív empátiával bírnak: vagyis felfogják azt, hogy mi az empátia, és képesek értelmezni, hogy az emberek miért viselkednek úgy, ahogy. E tudást fel is használhatják, hogy elérjék, amit akarnak. Amint megkapták, amit akartak, vagy lusták foglalkozni másokkal, az empátiájuk elpárolog. A narcisztikus empátia a tettetés céljait is szolgálhatja: így próbálják elnyerni mások megbecsülését, elismerését. Máskor viszonossági alapú: azért mutatnak empátiát, hogy cserébe megkapják a másik féltől, amit akarnak. Ez rettentően idegesítő lehet, mert ilyenkor kiderül, hogy a narcisztikus személy is jól tudja, hogy az empátiát mások nagyra becsülik, de csak taktikus megfontolásból élnek vele.

A narcisztikus emberek általában „empatikusabbak”, amikor biztonságban érzik magukat, és az utánpótlást is megkapták. Például egy olyan napon, amikor jól alakultak a dolgaik, hazatérve hajlandók meghallgatni, hogy neked viszont rossz napod volt a munkahelyeden, sőt még meg is nyugtatnak, hogy minden rendben lesz. Emiatt egy héttel később talán azt gondolod, hogy „múlt héten annyira támogató volt, amikor ugyanezt a problémát vetettem fel neki; megemlítem még egyszer, hogy rendesen átbeszéljük”. De ez alkalommal talán már nem kapták meg ugyanazt az elismerést, és ezért így reagálnak a mondandódra: „mikor hagyod már abba a munkád miatti panaszkodást? Nagyon unom már, hogy folyton a siránkozásodat kell hallgatnom”.

Mások megvetése

A narcisztikus embereknek szükségük van másokra, de nagyon nem szeretik ezt az érzést. Ez ugyanis azt jelenti, hogy másoknak hatalmuk van felettük – ők pedig nem képesek elviselni azt, hogy függenek másoktól. Ez válthatja ki a narcisztikus embereknél gyakran megfigyelhető megvetést. Lenéznek másokat és az ő érzéseiket, sebezhetőségüket és igényeiket. Mások sérülékenysége akaratlanul is tükröt tarthat a narcisztikus személy saját bizonytalanságai elé. Ezért ahelyett, hogy támogatást nyújtanának az illetőnek, megvetést éreznek iránta, mert az illető a saját törékenységükre emlékezteti őket. A megvetésüket akár közvetlenül is kifejezhetik, gyakran ez azonban csak a passzív-agresszív áskálódásukban nyilvánul meg.

A szégyen kivetítése

A kivetítés ugyancsak gyakori mintázat a narcizmusban. Ez egy tudattalanul működő védelmi mechanizmus, amelynek az ego megóvása a feladata. A személy a saját viselkedése elfogadhatatlan aspektusait vetíti ki másokra, például a hazudó mást vádol hazugsággal. Miután ez az ember pszichikailag átpasszolta a rossz viselkedést valaki másra, továbbra is őszintének tekintheti magát. A narcisztikus emberek személyiségük és viselkedésük szégyenletes részét vetítik ki másokra, hogy ezáltal fenntarthassák a magukról elképzelt grandiózus képet, és elrejtőzhessenek a szégyen kellemetlensége elől. E viselkedés azért lehet különösen zavaros, mert a narcisztikus személy pontosan azokkal az ártalmas tettekkel vádolhat téged, amelyeket valójában ő követett el. Például elmentek együtt egy kávézóba, és derült égből villámcsapásként azzal vádol téged, hogy flörtölsz a baristával, noha valójában a narcisztikus személy csal meg téged.

Lenyűgözően elbűvölőek

Ha a narcisztikusok ilyen feljogosítottságot éreznek, dühöngenek, manipulálnak és érvénytelenítenek, akkor miért nem vesszük észre ezt a magatartásukat azonnal, és miért nem menekülünk tőlük? Azért, mert a narcisztikusok nagyon ügyesen játszanak. Elbűvölők, karizmatikusak, magabiztosak, kíváncsiak, megnyerőek és intelligensek. Noha általában nem tekintjük az arroganciát kívánatos tulajdonságnak, gyakran azt feltételezzük, hogy az arrogancia és a magabiztosság mögött a személyben ott a jóság is. Ha úgy hiszed, hogy valaki okos és sikeres, hajlandó vagy rengeteg rossz viselkedését megbocsátani. A narcizmus gyakran a sikerrel keveredik, ezért ahelyett, hogy mérgező és egészségtelen mintázatként tekintenének rá, sokszor hencegésnek és a féktelen ambíció megnyilvánulásának hiszik. A narcisztikus emberek nagyon ügyes alakváltók és kaméleonok. Borzongató álcázóképességgel rendelkeznek, ezt kihasználva közel kerülnek hozzád, majd előbukkan a rossz viselkedésük.

A narcizmus egy spektrum

A legtöbbünk bináris jellegzetességként gondol a narcizmusra: vagy narcisztikus valaki, vagy nem az. Ha pedig igen-nem típusú tulajdonságként tekintünk rá, akkor kézenfekvő lehet az a feltevés, miszerint lennie kell egy módszernek, amely segítségével egyértelműen azonosíthatjuk a narcizmust, és még idejében elkerülhetjük az ilyen embereket. De a pszichológia világában sajnos semmi sem ennyire egyszerű.

A narcizmus valójában folytonos spektrumként, kontinuumként jelenik meg. A spektrum enyhébb végén találhatók a felszínes, közösségi médiának élő narcisztikusok, akik az örök serdülőkorban rekedtek meg érzelmileg – ez talán bosszantó, de nem feltétlenül ártalmas. A spektrum súlyos végén viszont megfigyelhetjük az érzéketlenséget, a kizsákmányolást, a kegyetlenséget, a bosszúszomjat, a dominanciát, sőt akár a fizikai, szexuális, pszichológiai vagy verbális erőszakot is, amely nemcsak ijesztő, de traumatikus is lehet. A mérsékelt narcizmus a személyiségtípus leggyakoribb formája, ezért a legtöbbünk már találkozott vele személyesen – ezért erről szól e könyv.

Marcus már 25 éve Melissa férje. A felesége kedves, szerény, mindig igyekszik megfelelni mások igényeinek, és mindenki mást a saját érdekei elé helyez. Két gyermekük van. Az emberek szerint Marcus keményen dolgozik, és a közösség alappillére. Otthon viszont megköveteli, hogy az legyen, amit ő akar, akkor, amikor akarja: a háztartás az ő időbeosztása szerint működik. Melissa állása is sok elfoglaltsággal jár, és jól fizet, de Marcus ennek ellenére elvárja tőle, hogy ha kell neki valami, a felesége dobjon el mindent, még ha ez feszültséget okoz is Melissa munkahelyén. Ennek ellenére a kapcsolatukban elő-előfordulnak kellemes napok és jó pillanatok is. Amikor Marcus elégedett, és úgy érzi, hogy az élete kielégítő irányba halad, lelkesen támogatja a családi kiruccanásokat, kempingezéseket és szívesen jár étterembe a feleségével. Amikor Melissa már azon gondolkodott, hogy felkeres egy válóperes ügyvédet, mert belefáradt, hogy a „Marcus Show-ban” kell élnie, a férje felvetette, hogy menjenek el egy tengerparti nyaralásra, hogy újra egymásra találjanak. A felesége magát vádolta, amiért félreértelmezte a helyzetet, és nem ismerte fel, hogy milyen szerencsés is valójában. Ez egészen addig tartott, míg haza nem értek, és az egész kezdődött elölről.

A mérsékelt narcizmus különbözik a sekélyes narcizmus infantilis, vattacukorszínű habos világától, de eltér a súlyosan narcisztikus személy kényszerítő, rosszindulatú és erőszakos terrorjától is. A mérsékelt narcisztikus elég sok jó napot kínál a számodra, hogy ezzel a kapcsolatban tartson, viszont elég sok rossz napot is okoz, amivel megbánt, és így végletesen összezavarodsz a viselkedésén. A mérsékelt narcisztikus emberek jól használják a kognitív empátiájukat, és alkalmanként úgy tűnik, hogy végre megértették, hogy mi a probléma velük. Ők is feljogosítva érzik magukat, és ugyanúgy szükségük van a folyamatos validálásra (megerősítésre), de az arroganciájuk inkább a beképzeltségből fakad, nem érzed fenyegetésnek. Álszentek, és úgy képzelik, hogy őrájuk más szabályok vonatkoznak, mint mindenki másra. Ha nem az ő szájuk íze szerint alakulnak a dolgok, gyakran áldozatnak érzik magukat. Nem vállalnak felelősséget a viselkedésükért, és bármi miatt, ami rossz színben tünteti fel őket, mást hibáztatnak. Mélyen önzők, és akkor is a saját érdekeik szerint döntenek, ha ezzel ártanak neked vagy bárki másnak.

A mérsékelt narcisztikusoknak van annyi belátásuk, hogy felfogják, hogy a viselkedésük nem helyénvaló – de nem fegyelmezettek eléggé, és nem rendelkeznek elegendő tudatossággal és empátiával ahhoz, hogy maguktól le tudjanak állni. Mivel ahhoz eléggé tudatosak, hogy tisztában legyenek a magatartásuk helytelenségével, csak akkor viselkednek így, ha mások nem láthatják. Így senki sem tud támogatni téged. Ennek eredményeképpen a narcisztikus emberek gyakran ördögiek otthon, a külvilág számára viszont kis angyalok. Esetenként bókolnak neked a céges értekezleteken a kollégák előtt, majd az irodájuk zárt ajtaja mögött verbálisan kibeleznek. E kétszínű, maszkot viselő, majd a maszkot levevő viselkedés a mérsékelt narcisztikusok védjegye. Az illető a nyilvánosság előtt meglehetősen fegyelmezett, sőt elbűvölő, de ez köszönőviszonyban sincs azzal, amit kettesben kell átélned vele.

A narcizmus különböző típusai

A narcizmusnak számos típusa van. Ezek alapvető jellegzetességei azonosak, de a megnyilvánulásuk, illetve a ránk gyakorolt hatásaik eltérhetnek. Minthogy a narcizmusról elérhető információk nagy része a grandiózus narcizmusra fókuszál, frusztráló lehet, amikor egy olyan narcisztikus személlyel kell megküzdened, akinek a viselkedése nem pontosan illeszkedik a közismert narcisztikus jellegzetességek közé. Rendszerint egy ember viselkedését a narcizmus egyik típusa dominálja, bár előfordulnak olyanok is, akiknek személyisége a különböző típusok hibridjeként értelmezhető. Az egyes típusokon belül a tünetek erőssége folytonos spektrum szerint változhat. Például az enyhén kommunális (közösségi) narcisztikus személy általában kioktat másokat, és megszállottan viszonyul a testedzéshez és az egészséghez. Miközben pozitivitást sugároz, a barátaival és a családjával szemben rendkívül ítélkező. A súlyos közösségi narcisztikus gondolkodása pedig a szektavezéreket idézi.

A grandiózus

Harmincéves koromra már milliárdos leszek, és a világ látni fogja, hogy milyen zseni vagyok. Olyan hatalmas örökséget hagyok magam után, amit elképzelni sem tudsz. Semmi sem állíthat meg. Nem érdekel azok szánalmas élete, akik nem képesek olyan nagyot álmodni, mint én. Ezek csak lehúznak a saját szintjükre, holott én megérdemlem, hogy az emberek minden pillanatban felfelé húzzanak.

A narcisztikus személyiségtípus klasszikus definíciója a grandiózus narcizmust írja le. Ők a jól ismert karizmatikus, elbűvölő, figyelemkereső, arrogáns, „csillogó” narcisztikusok, akiket a sikerrel, a pompával és a hírességgel kapcsolunk össze. Ha jól alakulnak a dolgaik, remekül érzik magukat, de ha csalódás éri őket, rögtön megjelennek az önképük repedései. Ilyenkor dühöngenek, és téged kezdenek hibáztatni. Egészen kimerítő lehet, ha az ember valós életet próbál élni, miközben ők csak a fantáziavilágukban érzik jól magukat. A nagyzolás a narcisztikus személy páncélja a mélyben lakozó elégtelenség és bizonytalanság érzésével szemben. Látszólag téveszmések, mégis meggyőző a saját nagyszerűségükbe vetett hitük, ami miatt könnyen beszippantanak téged is a bűvkörükbe. A velük kialakított kapcsolatban hullámhegyek és hullámvölgyek követik egymást, lesznek jó és rossz napok, amelyeket egyszerre találhatsz izgalmasnak és kimerítőnek, de a viselkedésük mindenképpen össze fog zavarni.

A sebezhető

Én is vagyok olyan okos, mint azok a feltörekvő ficsúrok, de nekem nincsenek kapcsolataim, és apuci sem milliárdos, hogy megadja nekem a kezdőlökést. Nem fecsérlem az időm egyetemre vagy arra, hogy valami szar helyen dolgozzak egy inkompetens főnöknek. Akkor inkább nem csinálok semmit, de nem fogok egy elit egyetemről kikerült seggfejnek dolgozni. A szüleim a hibásak, amiért nem adtak elég pénzt, és nem támogattak jobban, mert akkor én lehetnék az élet császára.

A sebezhető narcisztikusok áldozatnak tekintik magukat, szoronganak, nehezen találják meg a helyüket társaságban. Folyton mogorvák, ingerlékenyek, szomorúak, és rendszeresen mérgelődnek valamin. E típust gyakran nevezik rejtett narcisztikusnak is. A nyílt/rejtett megkülönböztetés az általunk látható és láthatatlan mintázatokra utal. A nyílt viselkedések közé soroljuk például a kiabálást vagy a manipulációt, míg a rejtett jelenségek a narcisztikus gondolatait és érzéseit jelentik. Mások azonban a „rejtett narcizmus” kifejezéssel a narcisztikus ember azon képességére utalnak, hogy ha le akar nyűgözni valakit, képes kedvesnek is tűnni. Gyakorlatilag elrejti a narcizmusát mások szeme elől, de ha nem látja őt senki, visszatér a rossz viselkedéshez. A sebezhető narcisztikusnál a grandiozitás nem abban nyilvánul meg, hogy karizmatikusan és nagyképűen a következő nagy dobásáról dicsekszik, hanem átalakul viktimizált grandiozitássá (például „soha nem adnak nekem esélyt, mert a világ túl hülye ahhoz, hogy felismerje a zsenialitásomat”), illetve viktimizált feljogosítottsággá („miért kéne dolgoznom, amikor mások befektetési alapokból élnek?”). A sebezhető narcisztikus emberek a te sikeredet a szerencsének tulajdonítják, míg a saját sikertelenségükért az egyedül velük szemben igazságtalan világot hibáztatják. Emellett krónikusan elégedetlenek. A sebezhető narcisztikusok gyakran ellenkeznek és akadékoskodnak, és ha bármire meg szeretnéd kérni őket, az olyan kihívás, mintha egy tinédzsert próbálnál rávenni arra, hogy hajtogassa össze a frissen mosott ruhát. Eközben nagyon érzékenyek arra, ha elutasítják vagy magukra hagyják őket, és a véget nem érő áldozati haragjukkal szembesülve könnyen te is kiéghetsz. A sebezhető narcisztikusok gyakran viselkednek esetlenül a társas szituációkban. Az emiatt érzett szorongásukat és bizonytalanságukat azzal próbálják kompenzálni, hogy lekicsinyelnek és kigúnyolnak téged, amiért te élvezed más emberek társaságát és az új élményeket, vagy sikert érsz el valamiben. Minthogy a sebezhető narcisztikusok nem rendelkeznek a grandiózus narcisztikusokra jellemző karizmatikus és elbűvölő külsővel, a legtöbben – beleértve a terapeutákat is – azt hiszik róluk, hogy rossz önértékeléssel, szorongással, depresszióval küzdenek, vagy egyszerűen csak szerencsétlenek. De még ha e problémákat kezeljük is, az áldozattudat érzete fennmarad náluk.

A közösségi

Megmentem a világot. Annyira erős bennem a humanitárius elköteleződés, hogy csak én érthetem meg az igazi emberek valós problémáit. Annyira unom, hogy sokan a saját életük miatt panaszkodnak, holott oly sokan szenvednek a világban, és mások is megmenthetnék a világot, hozzám hasonlóan. A többi embernek látnia kell, hogy mennyi jót teszek. Aki ezt nem veszi észre, az csak féltékeny rám, mert az ő szánalmas életük nem segít senkin.

A narcisztikus emberek általában magukra koncentrálva jutnak hozzá a megerősítéshez és a többi narcisztikus igényeikhez („olyan gazdag/vonzó/nagyszerű/okos vagyok”), a közösségi narcisztikusok a szükségleteik egy részét azonban a közösségből szerzik be. Ennek eredményeképpen a grandiózus identitásuk a mások iránti jótékonyságukon alapul. Gyakran vesznek részt segítő szándékúnak tűnő tevékenységekben, például adakoznak, önkéntes munkát vállalnak, adománygyűjtő gálát szerveznek, humanitárius missziókra indulnak, segítik a szomszédaikat, vagy egyszerűen csak pozitivitást sugároznak a közösségi médiában. E viselkedésüket azonban úgy alakítják, hogy lehetőséget biztosítson számukra a grandiózus önképük fenntartására, és szent emberként bezsebelhessék az érte járó validációt.[2] A jótetteik a legkülönfélébb formában nyilvánulhatnak meg. Lehetnek közöttük csekélységek, például elmehetnek szemetet szedni a tengerpartra (és persze nem felejtenek el erről fotót posztolni az Instagramra), de sokkal nagyobb kezdeményezéseket is indíthatnak, például civil szervezeteket is alapíthatnak (amelyekben aztán szörnyen bánnak az alkalmazottaikkal). Függetlenül attól, hogy hogyan végzik a humanitárius tevékenységüket, gondoskodnak arról, hogy a világ lássa, hogy milyen sok jót tesznek. Szinte lubickolnak az ezért járó csodálatban és elismerésben, és felháborodnak, ha az elismerés elmarad.

A közösségi narcisztikusok gyakran igyekeznek spirituális, már-már szektavezérszerű szerepet betölteni, és e pozíciójukból prédikálnak az önfejlesztés és a pozitivitás fontosságáról. A narcisztikusok által vezetett vallásos, new age vagy jógaközösségekben előfordul, hogy bántalmazással és megszégyenítéssel büntetnek mindenkit, aki ellenszegül a karizmatikus közösségi vezető narratívájának. A közösségi narcisztikus szülők gyermekei folyton azt hallják, hogy a szüleik a közösség pillérei, de a zárt ajtók mögött kénytelenek elszenvedni az érdektelenségüket és a haragjukat.

Az öntörvényű

Lehet helyesen és helytelenül viselkedni, undorító, hogy ezt nem mindenki képes felfogni. Keményen dolgozom, félreteszem a pénzt, tisztelem a hagyományokat, és nincs sem időm, sem türelmem azokhoz az emberekhez, akik nem képesek felelősségteljesen élni. Amikor az emberek azt állítják, hogy szenvednek, tudom, hogy ezt a rossz döntéseik okozzák, de az én felelősségem segíteni rajtuk. Ha te nem tudsz hozzám hasonlóan cselekedni, akkor ne rabold az időmet a problémáiddal. Oldd meg őket egyedül.

Az öntörvényű narcisztikusok hipermoralisták, ítélkezők, fagyosan kötelességtudók, szélsőségesen merevek, a világképük pedig szinte fekete-fehér. A grandiozitásuk ahhoz a szinte téveszmés hiedelmükhöz kapcsolódik, hogy mindenki másnál jobban tudják, hogy mi a helyes, és mit kell tenni. Őszintén hiszik, hogy a véleményük, a munkájuk és az életmódjuk felsőbbrendű a többi emberénél. Mindenki másnál jobbnak tartják magukat, és ezért le is nézik a többi embert. Mindenkit kigúnyolnak, mások étkezési és életmódbeli döntéseitől a párkapcsolatokig és a karrierjükig. Elvárják, hogy az ismerőseik szinte robotként alárendeljék magukat az ő nézeteiknek, miközben lekicsinylik mindenki más érzelmeit, törékenységét, hibáit és örömét.

Az öntörvényű narcisztikus megköveteli, hogy te is engedelmeskedj az elvárásainak, ettől semmiféle eltérést nem tűrnek el. Az életüket mindig pontosan megtervezik: korán kelnek, szigorú reggeli rutint alakítanak ki, szinte mindennap ugyanazt eszik. Pontos időrend szerint élnek, és nagyon figyelnek a rendszerességre és a rendezettségre (és ugyanezt várják el minden környezetükben élő embertől is). Kevés idejük jut az élvezetekre, a nevetésre, a bolondozásra, illetve másokkal sem sokat foglalkoznak. Sokszor megszállott munkamorál jellemzi őket, így mindenkit kritizálnak, aki időt szakít a „rossz” típusú lazulásra vagy aki a véleményük szerint nem dolgozik elég keményen. De a szabadidejükhöz is megszállottan viszonyulnak. Ragaszkodnak ahhoz, hogy a tökéletes pályán golfozzanak a megfelelő ellenfelekkel, vagy megtalálják a legjobb spiningcsoportot a konditeremben.

Az elhanyagoló

Ha szükségem lesz rád, azt tudni fogod. Egyébként pedig elvagyok egyedül, és nem törődöm veled.

Az elhanyagoló narcisztikusok teljes mértékben elszakadnak tőled. Az empátiahiányuk a mások iránti törődés teljes hiányában nyilvánul meg. Az arroganciájuk miatt úgy érzik, hogy ők többet érnek annál, minthogy az emberi kapcsolatokkal kelljen bajlódniuk. A megerősítést a nyilvánosság előtt, például a munkájukban keresik, és ebből a szempontból az intim kapcsolataik nem számítanak nekik. Alig válaszolnak, ha beszélsz hozzájuk, mert szinte egyáltalán nem érdekled őket. Ha bármilyen kapcsolatba kerülsz velük, úgy érezheted, hogy szellemmé válsz a saját otthonodban: a környezetükben egyszerűen megszűnsz létezni. Sokszor nem hajlandók érvelni, és semmilyen formában nem kommunikálnak veled. Szinte úgy érezheted, hogy bárcsak képesek lennének veszekedni, mert akkor legalább beszélnének veled.

A rosszindulatú

Azért irányítok mindig én, mert az emberek félnek tőlem, és ezzel nekem nincs semmi problémám. Ha bárki az utamba áll, gondoskodom róla, hogy ő és az összes környezetében lévő ember megbánja ezt az egész hátralévő életében. Akkor is megkapom, amit akarok, ha ez másoknak nem tetszik.

A rosszindulatú narcizmust a tulajdonságok sötét négyese határozza meg: e személyiségtípus a narcizmus, a pszichopátia, a szadizmus és a machiavellizmus (vagyis mások kihasználásának vágya) keverékének tekinthető.[3] A rosszindulatú narcisztikust csak az különbözteti meg a pszichopatától, hogy az előbbi tudatának hátterében továbbra is ott van a bizonytalanság és az elégtelenség érzete – ezt kompenzálja a dominancia révén. A pszichopatákra azonban nem jellemző a narcisztikus embereknél gyakran tapasztalt szorongás. Amikor fenyegetést és frusztrációt éreznek, a rosszindulatú narcisztikusok bosszúálló dühe eszkalálódhat, és hangossá, sőt bombasztikussá válhat. Ezzel szemben a pszichopaták ebben a helyzetben, mérgesen is nyugodtak és összeszedettek tudnak maradni.

A rosszindulatú narcisztikus emberek szinte szadista örömöt éreznek, miközben a bosszújukat tervezgetik. Nyilvánosan igyekeznek ártani a kiszemelteknek, vagy lerombolják a reputációjukat. Ördögien manipulatívak, a szemet szemért elvet követik, és mindenkit aszerint ítélnek meg, hogy az illető mennyire lehet hasznos a számukra – akár a hatalom, az élvezet, a nyereség vagy a megerősítés szempontjából. A legegyszerűbb esetben a rosszindulatú narcisztikus egy kötekedő zaklató: gonosz, fenyegető, engesztelhetetlen és zsarnoki módon viselkedik. Ez a narcizmus legveszélyesebb formája: az utolsó előtti megálló a személyiség vonatán, mielőtt az illető végleg megérkezne a pszichopátia végállomására. Eszük ágában sincs figyelembe venni az igényeidet és a biztonságodat, miközben mindenkit kihasználnak és manipulálnak. Az agresszivitásuk fizikailag is megnyilvánulhat: erőszakossá válhatnak, a haragjukat bántalmazással fejezhetik ki, sértegethetnek, és kegyetlenül bánhatnak veled. A gyanakvásuk már a paranoia határát súrolja, gyakran azt képzelik, hogy mások „rájuk vadásznak”, ami csak tovább tüzeli az agressziójukat.

1  Krizan, Z., Herlache, A. D.: The Narcissism Spectrum Model: A Synthetic View of Narcissistic Personality, Personality and Social Psychology Review 22, no. 1, 2018, 3–31. https://doi.org/10.1177/1088868316685018.

2  Gebauer, J. E. et al.: Communal Narcissism, Journal of Personality and Social Psychology 103, no. 5, 201, VIII, 854–78., https://doi.org/10.1037/a0029629.

3  Paulhus, D. L., Williams, K. M.: The Dark Triad of Personality: Narcissism, Machiavellianism and Psychopathy, Journal of Research in Personality 36, no. 6, 2002. XII., 556–63. https://psycnet.apa.org/doi/10.1016/S0092-6566(02)00505-6. Međedović, J., Petrović, B.: The Dark Tetrad: Structural Properties and Location in the Personality Space, Journal of Individual Dierences 36, no. 4, 2015. XI., 228–36. https://doi.org/10.1027/1614-0001/a000179.