Debbie Sandsnek.

Köszönöm, hogy olyan jó barát vagy,
hogy meghallgatod a monológjaimat,
és hogy mindig a segítségemre sietsz,
amikor szükségem van rá.

És esküszöm, többet tudsz a könyvekről,
mint én!

1.

Napkelte. Nem az első, amiben Matt Ballard főfelügyelőnek része volt harmincéves rendőrségi karrierje során. Ez a hullámvasútszerű, csupa zűrzavar karrier már majdnem véget ért. Már majdnem. Matt felsóhajtott, miközben hatodik sebességbe tette a kocsit. Már két hónappal korábban le kellett volna tennie a jelvényét, de épp egy nagy figyelemmel kísért bírósági ügy kötötte le az utódját, és megkérték, hogy tartsa még a frontot egy darabig. Most pedig egy kora reggeli riasztás miatt száguld a láp hosszú útjain egy újabb bonyodalom felé, ami feltehetően a nyugdíjazását is tovább fogja késleltetni. Egy gazda talált egy holttestet egy elhagyatott szakaszon, a semmi kellős közepén. Matt ennél többet nem tudott, de rossz előérzetek gyötörték. Elszabadulhat valaha is?

Az üres út hosszan elnyúlt előtte. A kora reggeli fényben aranyszínben ragyogtak a búza- és árpamezők a száguldó kocsitól jobbra és balra. A termés megszenvedte a forró, száraz nyarat. A júniusi eső elmaradása éreztette hatását búzán, árpán egyaránt. Lincolnshire gazdáira nem vár bőséges aratás.

Újabb tikkasztó nap – még hajnali fél hat sincs, de az inge gallérja körül már izzadságcseppek gyöngyöztek. Egy holttest az év legmelegebbnek ígérkező napján. Még jobban rátaposott a gázpedálra.

Még mindig furcsa volt, hogy egyedül van. Hála a legutóbbi közös ügyüknek, Liz Haynes őrmester nincs mellette a kocsiban, és nem fogja várni a tetthelyen sem. Matt még mindig alig tudta felfogni az ügy okozta pusztítást, a kettejüknek okozott sérüléseket, amiket Liz még mindig nem hevert ki. Vonakodva, de igent mondtak a tanácsadásra, és Matt kénytelen volt elismerni a hasznát. Eltartott egy ideig, de mostanra elfogadta, hogy Lizzel együtt két reménytelenül sérült elme áldozatai voltak, és az égvilágon semmit sem tehettek volna, hogy elkerüljék a történteket. Most, amikor a fizikai sebek már begyógyultak, a lelki sebek hatása pedig tompulni kezdett, Matt különös módon megkönnyebbülést érzett. Az eset kimosta a múltja egy sötét foltját, mintha csak egy kísértet lelt volna végső megnyugvást. A rémálmoktól eltekintve néha úgy érezte, hogy teljesen megbékélt a világgal. Nem tudta felidézni, érezte-e valaha is ugyanezt.

Lizzel együtt egy hajószerencsétlenség túlélőihez hasonlították magukat – két tengerészhez, akik egy szörnyű viharral megküzdve sodródtak partra a napsütötte fövenyen, a végsőkig megkínzottan, mégis elevenebbül, mint valaha.

Látta maga előtt a Washway Farm Drove útjelző tábláját. Befordult két mező között egy dűlőútra, ami mintha soha nem akart volna véget érni. Két-három percen át zötykölődött rajta lehúzott ablakokkal – kamilla illatát sodorta felé a menetszél –, míg a távolban meg nem pillantott egy kisebb gépkocsirajt. Az egyik tetején kék lámpa villogott.

Lehúzódott egy kisebb, betonozott részre, nem messze a csapástól, ahol a holttestet találták, és végignézett a fűvel benőtt ösvényen. Traktorok és más, közúti forgalomra nyilvánvalóan alkalmatlan mezőgazdasági járművek nyomai szántottak bele mély vájatokat. A két oldalán mély, sással szegélyezett árkok húzódtak. Az ilyen utak a semmibe vezettek, nyomuk veszett a földek peremén: csak a gazdáknak tették lehetővé, hogy ránézzenek a termésre, vagy földmintákat vehessenek.

Kisebb tömeg gyűlt össze. Matt bezárta a kocsiját, és megindult feléjük.

– Még egy, főnök – Jason Hammond felügyelő megelőzte, és nem tűnt túl boldognak, amiért napkeltekor a lápon kell lennie. Bár ő amúgy is ritkán tűnt vidámnak. Nem a sziporkázó személyiségéről, pozitív életszemléletéről volt ismert. Jason az aggályoskodás szobra volt. Tudta, hogy a járőrök közül néhányan vénasszonynak nevezik, de nem érdekelte. Ugyanakkor átkozottul jó és alapos nyomozó volt. Ellenkező esetben nem lett volna Matt jobbkeze annyi éven át.

A főfelügyelő a holttestre pillantott. Férfi, a haja elhanyagolt, lábán nehéz bakancs, ruházata rongyos, mint a farmokon dolgozó bevándorlók többségéé. Kesztyűt húzott és letérdelt. A férfi mellkasának egyik oldalát sötét folt borította, felhasított pólója egyértelműen késelésre utalt.

– Szerencsétlen fickó gyorsan elvérezhetett – mondta Jason a fejét csóválva. – Ez a harmadik késelés ugyanennyi hónap alatt.

– Személyi, gondolom, nincs.

– Semmi. A zsebei konganak az ürességtől. Csak a szokásos árulkodó jel – mutatott Jason a férfi karjára.
Mattnek meg sem kellett mozdítania a testet ahhoz, hogy lássa a tetoválást. Ugyanaz volt, mint az előző két áldozat esetében. Majdnem úgy festett, mint egy szövésminta: részletgazdag, faszerű kereszt, levelekkel átfonva. A szakértők szerint hagyományos litván motívum.

– A törvényszékiek már úton vannak, de részemről itt nincs kétség, egyetértesz? A balti maffia újabb áldozata – jegyezte meg Jason.

Határozottan úgy tűnt. Az elmúlt években jócskán megszaporodott a külföldi vendégmunkások száma. Túlnyomórészt keményen dolgozó, jóravaló emberek voltak, de velük együtt megjelentek a helyiek körében „balti maffiaként” emlegetett bűnözők is. A főleg orosz, de esetenként más kelet-európai nemzetek keverékéből álló bűnszervezet javarészt kábítószerrel, csempészett alkohollal és cigarettával üzletelt. Ez a „maffia” volt a helyi lettek és litvánok két csoportja közt zajló konfliktus kimondatlan forrása. A módszerük a helyi dílerek brutális „eltávolítása” volt, hogy a felelősséget a harcban álló szomszédokra háríthassa. Ha az emberek tudták is, mi történik, féltek beismerni. Könnyebb volt mindent a régi ellenségre kenni.

– Egyetértek, Jason – állt fel Matt. – Alig férhet hozzá kétség. A legnagyobb gond a beazonosítása lesz, mivel a bevándorlók igyekeznek kerülni a rendőrséget. – Elmosolyodott barátja megnyúlt arca láttán. – Fel a fejjel! Ki tudja, talán szerencsénk lesz, és előkerül egy gyászoló családtag.

– Persze, de mint a többi esetben is, épp eléggé tart majd a következményektől ahhoz, hogy kinyissa a száját – Jason felsóhajtott. – Ez a legvalószínűbb forgatókönyv, nemde?

Sajnos valószínűleg igaza volt, de Matt nézőpontjából a pohár mindig félig tele volt.

– Megvárod a törvényszékieket?

Jason bólintott.

– Addig én visszamegyek, és előkészítem a csapat akciótervét. Találkozunk a gyárnál. – Nem szívesen ismerte be, de bűnös megkönnyebbülést érzett, amiért ez a halál egy bandaháború rovására írható. A testeket – ha nem a területükön áthaladó két áradó folyóba dobják be – általában otthagyják valahol a lápban. Borzalmas volt, de a drogüzérkedés ezzel járt. Matt egy bonyolult, kibogozhatatlan ügytől rettegett, ami azt jelentette volna, hogy maradnia kell, amíg be nem indul a nyomozás. Most tudta, merre vizsgálódjon, kivel beszéljen, mivel kell szembenéznie. És könnyebben lehetett átadni az ügyet.

Visszaült a kocsijába. A hőségtől alig kapott levegőt. Leengedte az ablakokat, és visszatolatott az útra. Utálta a légkondit, de most határozottan szüksége volt rá. Vezetés közben felidézte a Lizzel tegnap reggel folytatott párbeszédet.

– Tényleg úgy gondolod, hogy működni fog? – Matt hátrafordult az ablakból, és Lizre meredt.

– Miért ne működne? Tommynál és Tuppence-nél bevált – felelte.

Felnevetett, odament az ágyhoz, majd leült a szélére.

– Tommy és Tuppence! Mintha csak egy múlt század eleji regényből ugrottak volna elő. Nem tudtál volna valami modernebbel előrukkolni?

– Nekem tetszenek – Liz a párnákra dőlt. – De most tényleg, Matt. Jussanak eszedbe a kapcsolataink. Igen, használhatjuk a rendőrség nyújtotta hatalmat, de manapság annyi módja van annak, hogy kideríts valamit. Szerintem egy próbát megérne.

Elevennek tűnt, élettel telinek. Matt gyönyörűbbnek látta, mint valaha.

Még mindig nem épült fel abból a rémes incidensből, amit néhány hónappal ezelőtt, a legutóbbi közös ügyük során éltek át. Még nem állt készen arra, hogy folytassa a nyomozói munkát, és fennállt a kockázata, hogy végleg vissza kell vonulnia. Ezért – tekintettel arra, hogy ő maga ott állt a nyugdíj kapujában – a helyzet komoly töprengésre adott okot.

– Mit szólsz? – nézett rá Liz reménykedve.

Hát persze. Ő így próbálja minimalizálni a veszteséget. Ha fel kell adnia a karrierjét – a szenvedélyét, ami annyi éven át jelentette az élete értelmét –, a magánnyomozói irány inkább kitérőnek tűnne, mint az út végének.

– Azt mondom, tervnek nem utolsó – felelte a férfi. – Egek! Semmi kedvem, hogy a szívbetegség miatt – vagy, ami még valószínűbb, unalmamban – fűbe harapjak a veteményeskertben. El akarom foglalni magam.

Alig pár hónapja voltak együtt, és máris képtelen volt felidézni, volt-e valaha ilyen boldog. A kapcsolatuk ezt megelőzően egy ideig kimerült a testiségben – ami mindkettejüknek tökéletesen megfelelt, amíg minden várakozás ellenére egymásba nem szerettek. És most számos, javarészt a szakmájukból adódó akadály leküzdése után immár együtt, egy fedél alatt éltek.

Matt elheveredett mellette.

– Most mennem kell dolgozni, de – megcsókolta a fejét – ez az ötlet egyre jobbnak tűnik. Következmények nélkül válogathatnánk az ügyek közül, és mi döntenénk el, mennyi időt vagyunk készek rájuk áldozni.

– Nincs bürokrácia. Nincs rendőrségi bizonyítékokra vonatkozó törvény, ami miatt aggódni kellene. Nincs aranyzsinór, ami féken tart, és helyettünk dönti el, hogyan haladjon a nyomozás. – Mattre nézett. – Elég meggyőzően hangzik, főfelügyelő úr?

Matt ezúttal szájon csókolta.

– Engem megvett vele, őrmester. – Felült. – Amint Anders főfelügyelő kiszabadul a Legfelsőbb Bíróság markából, és visszaléphetek, érdemes lesz elkezdenünk azzal foglalkozni, hogyan vághatunk bele.

– Nincs ellenvetésed? – kérdezte ragyogó szemmel.

– Vágjunk bele!

– Szeretlek, Matt Ballard!

A kellemes várakozás hangulatában vezetett a napégette szántóföldek között. Több olyan oka is volt annak, hogy rábólintott Liz ötletére, amelyeket nem osztott meg vele. Az első, hogy így szemmel tarthatja. Még nem épült fel teljesen, miután egy veszélyes kábítószer túladagolásával megpróbálták megölni. Kész csoda, hogy egyáltalán túlélte. Ezenkívül nem szeretett volna úgy járni, mint számos rendőr ismerőse, akik a visszavonulásukat követően hirtelen feldobták a talpukat. A folyamatosan magas fordulatszámon pörgő rendőrök rendszerint megfizették az árát, ha hirtelen leálltak. Egy kutatás szerint a fokozottan stresszes munkákat hátrahagyó férfiak átlagosan tizennyolc hónappal élik túl a munkahelyük elhagyását. Tizennyolc hónappal! Nos, ez Matt Ballarddal nem fog megtörténni. Ugyanakkor tudta, hogy hatalmas sokk lesz otthagyni azt a munkát, aminek egész eddigi életét szentelte. Nem becsülheti alá az esemény jelentőségét. Az élete örökre meg fog változni.

Lassan gurult, magába szívta a lápvidék aranysárga-zöld színeit, és a gondolatait rendezgette. Sajnos Liz felépülésén túl más dolgok is aggasztották. Nemrég halt meg a legközelebbi barátja, ami még mindig pokolian fájt. Szokatlan barátság volt, egymás szöges ellentétei voltak, de ilyen az élet: az ember különös helyeken bukkanhat tartós barátságokra. És most ott tátongott a lelkében egy űr, amit már soha nem lehet betölteni.

Liz ötlete talán megoldást jelenthet mindenre.

Érezte, ahogy lassan mosoly terül szét az arcán. Minél többet gondolkodott rajta, annál jobban tetszett neki a magánnyomozó szerep. Haynes & Ballard Nyomozóügynökség? Ballard & Haynes? Vagy egyszerűen Ballard & Ballard? Matt mosolya egyre szélesebb lett. Amint Liz véglegesíti a válást, meg fogja kérni a kezét. A gyűrű már megvolt, már csak a megfelelő alkalmat kellett megvárnia. Még mindig nem fogta fel igazán.

Már látta a Fenfleet felé vezető utat a távolban, ezért újra a feladatra koncentrált. A nyugdíjazás utáni tervek várhatnak. Most egy gyilkosság felderítésével kell foglalkoznia.

2.

Matt befejezte a reggeli megbeszélést, majd miután gondoskodott róla, hogy mindenki tudja a dolgát, elindult a főparancsnokhoz jelentést tenni. A felvonók felé közeledve megállította egy, a recepción dolgozó fiatal civil.

– Ballard főfelügyelő? Elnézést uram, de van a földszinten egy hölgy, aki szeretne önnel négyszemközt beszélni – közölte a fiatalember.

Matt elfintorodott.

– A nevét említette?

– Grace Repton, uram.

A név semmit nem mondott Mattnek.

– Elárulta, miről van szó?

– Nem, uram. Nem volt hajlandó. Azt mondta, csak önnek mondhatja el.

Matt felcsigázva követte a fiatal recepcióst a földszintre.

– Idebenn van, uram – nyitotta ki Matt előtt a társalgó ajtaját.

Soha nem találkozott még az asztalnál ülő nővel: biztosan nem felejtette volna el, ha igen. Az a fajta nő volt, akit nem felejtenek el. Negyvenöt környékén járhatott, még mindig gyönyörű, haja sötétszőke és hullámos, tekintete metsző. Alig volt rajta smink. Matt bemutatkozott, és leült vele szemben.

– Miben segíthetek, Mrs. Repton?

– Attól tartok, épp fordítva áll a helyzet, Ballard főfelügyelő. Én segíthetek önnek.

A hangja lágy volt és mély, olyasféle rekedtes suttogás, ami Lauren Bacallra emlékeztette. Az egykori mozicsillaghoz hasonlóan elegancia és magabiztosság lengte körül.

– Információkkal tud nekünk szolgálni? Mivel kapcsolatban? – Matt, számára szokatlan módon, mintha enyhén tartott volna Grace Reptontól. Össze kellett szednie magát, hogy hűvös maradjon a fülledt helyiségben.

A nő hátradőlt, és kíváncsian fürkészte.

– Az a helyzet, hogy még nem történt meg, de meggyőződésem, hogy meg fog.

Nem tűnt futóbolondnak, időpocsékolónak sem. Csak rejtélyesnek.

– Valamivel bővebben is kifejthetné.

Repton az asztalra helyezte a könyökét, karcsú ujjai tetőt formáltak.

– Egy hónapon belül férjhez megyek. Ismeri a vőlegényemet. A neve Jeremy Reader.

Matt összerezzent. Már hogyne ismerte volna Jem Readert. Úgy tíz évvel korábban kulcsszerepe volt abban, hogy Readert ötrendbeli gyilkosságért elítéljék. Hitetlenkedve meredt Grace Reptonra, aki csengő hangon kacagott fel.

– Eszméletlen! Már csak az arckifejezése miatt is megérte idejönni.

Matt igyekezett összeszedni magát. Ismert olyan nőket, akik gyilkosokkal kezdtek kapcsolatot, olvasott is róluk a sajtóban, de ez a nő? Nehezen tudta elhinni.

– Szeretné, ha gratulálnék? Helyénvaló volna?

– Természetesen! Most készülök hozzámenni ahhoz a férfihoz, akit szeretek. Mi egyebet mondhatna?

Miért – ez volt az első szó, ami Matt eszébe jutott.

– Nos, Reader életfogytiglani börtönbüntetését tölti, ahonnan feltételesen is legalább harminc év múlva szabadulhat, úgyhogy tartok tőle, hogy a csillagok nem jósolnak boldog családi jövőt.

Grace szelíden mosolygott.

– Jem tudja, hogy fizetnie kell azért, amit tett. És tökéletesen tisztában vagyok azzal, hogy feltehetően sosem kerül ki onnan. Azzal is, hogy ön nem fogja elhinni, ha azt mondom, már teljesen más ember, mint volt. De az, akár hiszi, akár nem. Én tudom, hogy tényleg megbánta a tetteit.

A tetteit.

Matt nyelt egyet. Jeremy Reader öt fiatal nőt ölt meg, és ki tudja, mennyien halnak még meg, ha Matt és a csapata nem keríti kézre. Kegyetlen, fondorlatos ragadozó volt, és Matt megítélése szerint teljesen esélytelen, hogy ez az ember valaha is bűnbánatot gyakorolna.

– Semmi gond, főfelügyelő. Nem is vártam, hogy hinni fog nekem, de mint említettem, ez nem számít. Az számít, hogy megkért, lépjek önnel kapcsolatba. Szeretné, ha figyelmeztetném valamire.

Matt szeme összeszűkült. Gyakrabban fenyegették meg a hűvösre tett bűnözők, mint amilyen sűrűn mások meleget esznek, de valami oknál fogva Grace Repton üzenetét komolyan akarta venni.

Grace a válla mögé söpörte a haját.

– Ne aggódjon, a figyelmeztetés nem az ön személyét érinti. Jem úgy gondolja, itt fog történni valami, Fenfleetben.

– Valami?

– Gyilkosság, főfelügyelő. Jem úgy gondolja, egy másoló tervez a nyomdokaiba lépni.

Igaz lehet ez?

– Úgy érti, Reader módszereit akarja valaki másolni?

– Pontosan. Minden részletében, és gondolom, emlékszik, mennyire kellemetlen részletekről van szó. Jem nem szeretné, ha ez valaha is újra megtörténne. Ezért vagyok most itt, ezért beszélek önnel.

– Honnan tudja mindezt, Mrs. Repton?

– Bizonyára sejti, mennyi eltorzult elméjű férfi és nő írt Jemnek. Sosem foglalkozott velük, amíg nem kapott egy levelet valakitől, aki Reuben Grimes barátjának mondta magát. Jem és Grimes sok időt töltöttek egymás mellett a börtönben, és ő el is mondott neki bizonyos dolgokat arról, amiket véghez vitt. Most pedig úgy gondolja, Grimes továbbadhatta egy barátjának, amit megtudott. – Vállat vont. – Ez a fiatalember, aki a leveleit egyszerűen csak az „Alex” névvel írja alá, szeretné, ha Jem büszke lenne rá, és folytatni akarja a munkásságát.

Matt gyomra görcsbe rándult a gondolatra, hogy újabb gyilkosságra kerülhet sor Jeremy Reader hátborzongató stílusában.

– Megkérdezhetem, hogyan került ilyen közeli viszonyba Jeremy Readerrel?

– HBL voltam.

– Értem. – Hivatásos börtönlátogatóként bizonyosan sok időt töltött elítéltekkel, négyszemközt.

– Amit természetesen fel kellett adnom. Nem megengedett túl közel kerülni a foglyokhoz, és nem tartott sokáig ráébrednünk, hogyan érzünk egymás iránt.

Matt szürreálisnak érezte az egészet: ez a határozottan szép, tanult, választékos beszédű nő szeretettel és nyugalommal beszél egy szadista sorozatgyilkosról.

– Elnézést, Mrs. Repton, de nehezen fér a fejembe. Láttam már nőket, akik elítélteket bálványoznak, de azt kell mondanom, egyik sem volt önhöz fogható.

Halkan felnevetett.

– Kérem, szólítson Grace-nek. És azt javaslom, Ballard főfelügyelő, ne is akarja megérteni. Én magam sem értem, így mástól sem várhatom ezt. Azt tudom csak, hogy soha nem láttam még olyan megvilágosodást, amit Jemnél tapasztaltam, és nem is hallottam hasonlóról. Most már tudja, hogy borzalmas dolgokat követett el. Fiatalok életét oltotta ki, és bár bűnbocsánatot sosem nyerhet, tudja, hogy a fennmaradó idejét alázattal is leélheti.

– Nagy valószínűséggel a börtönben fog meghalni. Ez milyen házasélettel kecsegtet? – kérdezte Matt.

– Igen, az élete fennmaradó részét a börtönben fogja tölteni, de mindezt azzal a tudattal teszi, hogy csak egy telefonhívásra van szerető nejétől, aki annyiszor látogatja meg, ahányszor csak megengedett. – Kihúzta magát ültében. – Most csak a hírnök szerepét töltöm be. Jem azt mondta, beszélnem kell önnel, mert csak ön hallgat meg. A tárgyaláson úgy érezte, ön más, mint a többiek. Bízik önben, felügyelő, következésképp én is. Ez az Alex veszélyes. És zavarodott. Szeretné letenni a névjegyét, versenyre akar kelni mindazzal a szörnyűséggel, amit Jem követett el egy évtizeddel ezelőtt. Jem írt neki, könyörgött, hogy ne tegye, azt mondta, felejtse el ezeket a káros gondolatokat, forduljon szakemberhez. Mindhiába. – Egy papírlapot nyújtott át Mattnek. – Ez minden, amit Alexről tudunk, és az a gyanúm, hogy már nem azon a címen tartózkodik, amit mi ismerünk. Attól tartok, nem túl sok, de kezdetnek talán megteszi. – Elfelhősödött az arca.

– Kérem, Ballard főfelügyelő, találja meg, fékezze meg! Jem épp elég érzelmi traumán ment át már azzal is, hogy megpróbált megbékélni a saját bűneivel. Belepusztulna a gondolatba, ha őt vádolnák egy újabb rettegéshullám elindulása miatt. – Egy könnycsepp szökött elő a szeméből, és gördült végig lustán az arcán.

Matt felsóhajtott. Fájt a feje. Az egész helyzet annyira bizarr volt. Pár órával korábban még egy bandaháború áldozata miatt aggódott, és igyekezett kitalálni, mikor lenne a legmegfelelőbb megkérni Liz kezét. Most pedig arra kényszerül, hogy meggátolja egy szárnyát bontogató sorozatgyilkos első lépését a hírhedtség felé vezető úton.

A vele szemben ülő nőre meredt. Mi a fene történik itt? Biztosan csak valami átverés, de a könnyei őszintének tűntek. Talán valaki kihasználja? Egy jószívű nő, akit lóvá tett egy gonosz, de igen karizmatikus gyilkos? Matt nem tudta megítélni.

– Adja meg az elérhetőségeit, Mrs. Repton. Nem tudom, mit tehetek, de jelentkezni fogok.

Grace átadott egy kimondottan elegáns névjegykártyát, Matt pedig a sajátjával viszonozta – a rendőrség általános kártyája volt, ami minden eleganciát nélkülözött.

A nő az ajtóhoz ment, majd megállt.

– Tényleg megváltozott, főfelügyelő. Kérdezze meg az igazgatóját. – Ezzel távozott.

Matt utánabámult, majd ráébredt, mennyire dübörög a szíve. Felidézte a korábbi baljós előérzetét, a félelmet, hogy a szolgálatban töltött utolsó napjait valami torz és sötét dolog fenyegeti. Most úgy tűnt, a félelme kezd alakot ölteni.

* * *

David Redpath főparancsnok elhúzta a száját.

– Oké, Matt, foglald nekem össze a Reader-ügyet. Az alapokkal tisztában vagyok, de amikor az a nyomozás zajlott, épp egy másik területen dolgoztam.

– Jeremy Reader három év leforgása alatt öt nőt cserkészett be és rabolt el. Kettőt Rugby környékén, kettőt Northamptonban, a legutolsót itt, Fenfleetben. Ha ekkor nem kerítettük volna kézre, még egy lány meghalt volna. Már megvolt a kiszemelt célpont, és kész, kidolgozott tervvel is rendelkezett.

– Te kulcsszerepet játszottál az elfogásában, igaz? – húzta össze a szemét David.

– Ennek elsősorban földrajzi okai voltak – felelte Matt. – Jó helyen voltam, jó időben.

– Én mást hallottam, de folytasd.

– Jellegzetes módszere volt, amit minden áldozatánál alkalmazott. Ebédidőben általában elment a helyi parkba, ahová az irodisták szoktak elmenekülni az ebédjük társaságában. Tudod, ahol leülhetnek egy padra, szívhatnak egy kis friss levegőt, és élvezhetik egy kicsit a nyugalmat, távol az iroda zajától.

David bólintott.

– Magam is ugyanezt teszem néha. Lemegyek a folyóparti sétányra, és nézem a vízen úszó kacsákat. Segít gondolkodni.

Matt gyakran eltűnődött, vajon hova szívódik fel a főparancsnok, de soha nem szimatolt a háta mögött – és nem is kérdezte.

– Nos, Jeremy, vagy Jem, ahogy magát nevezte, karizmatikus és türelmes fickó volt. Kivárt, mielőtt szóba állt volna velük. Először egy mosoly, aztán egy intés, majd egy szimpla helló. Soha nem nyomult rá túl korán a célpontjaira. Biztosan azt hitték, hogy ő is csak egy átlagos ember, aki ebédszüneten van, holott hetekig, esetenként hónapokig tartotta őket megfigyelés alatt. Mindent tudott róluk, és amikor végre elhatározta magát, egy percig sem gyanítottak semmit. Számukra ő volt a jóképű, sportos, idősebb pasas a parkból. Így írta le az a lány, akit épp akkor kezdett el megkörnyékezni. – Matt felsóhajtott. – Cerys Griffithsnek hívták, és napokra volt attól, hogy egy szörnyű gyilkosság áldozatává váljon. De a lány csak annyit mondott róla, hogy bár valamivel idősebb nála, nagyon cuki.

– Cuki?

– Hihetetlenül ravasz ragadozó volt, nagyon meggyőző. Nem csoda, hogy a nők bekapták a horgot. – Matt szünetet tartott, és Grace Reptonon kezdett töprengeni. Vajon őt is így hálózta be? Ő lehet az utolsó áldozat?

– És mindegyiket leszúrta? – kérdezte David.

– Sosem került nyilvánosságra minden részlet arról, hogy pontosan hogyan végzett a nőkkel, uram, bár az aktákban szerepel, ha esetleg valaki utána akarna nézni. Kivéreztette őket, méghozzá nagyon lassan.

– Úristen! És most azt mondta magának, hogy egy másoló bukkant fel a lápvidéken?

– Állítólag. – Matt megrázta a fejét. – Bűzlik a dolog, David. Jem Reader akkor fogja megbánni a történteket, ha majd befagy az ördögök valaga a pokolban. Amikor az ítélethozatalt követően elvitték, láttam, hogyan nézett ránk, rendőrökre. Vegytiszta gyűlölettel. Akkor most ugyan miért mondja, hogy segíteni akar nekünk? Kamu az egész, más nem lehet. De az okára képtelen vagyok rájönni.

David beszippantotta az alsó ajkát.

– Hm, csakugyan, mi lehet az… Azt hiszem, jelen pillanatban elsőként ezzel a Repton nevű nővel kapcsolatban kellene elkezdened érdeklődni, aztán válthatnál esetleg pár szót Laura Archerrel, a rendőrség pszichológusával a gyilkosokkal összeházasodó nőket illetően. Tudnod kell erről a nőről mindent. Honnan jött, mik a céljai, amit csak lehet.

Mattnek eszébe jutottak a nő utolsó szavai.

– A börtönigazgatót is felhívom – tette hozzá –, kikérem a véleményét a közelgő esküvőről.

– Legyen így. Aztán tájékoztass, mit mondott.

Matt a jegyzeteit nézte.

– Közben egy másik halálos késelésünk is van. Ugyanolyan tetoválás van az áldozaton, mint a korábbiakon. – Ezután mindent elmondott Davidnek, amit eddig tudott a bandaháború áldozatairól, és megígérte, értesíteni fogja, ha új információra bukkannak.

– Ezzel csak még több okom van végrehajtani a rajtaütést jövő héten. A Saturn-művelet zöld utat kapott, Matt. A fenlandi rendőrség összehangolt drograzziájában minden ügyosztály részt fog venni.

– Remek. Egy éve tartanak már a titkos nyomozások. Ideje rajtuk ütni.

– Méghozzá keményen. Más rendőrségek ügynökeit is bevontuk, és a helikopter is támogatni fog minket. Azok alapján, amit tudunk, komoly letartóztatásokra kell számítani, és valószínűleg elég sok fokozottan veszélyes kábítószert fogunk találni.

– Meg egy halom egyéb illegális cuccot, gondolom.

– Ebben reménykedünk. – David a mennyezetre emelte a tekintetét. – De most nem tartalak fel tovább. És, mielőtt elfelejtem; ha szeretnél konzultálni Laura Archerrel, ma délelőtt átjön, a segítségét kértem egy értékeléshez. A helyedben beszélnék vele.

Matt bólintott.

– Így lesz. Nagyon összezavart az a nő. Nem fog ártani egy szakvélemény.

Visszasietett a bűnügyi osztályra, ahol Jason épp Bryn Owen nyomozóval beszélgetett elmélyülten.

– Történt bármi, amíg odafent voltam? – kérdezte.

– Lehet, uram. – Bryn szemében megcsillant valami. – Épp most indulok utánanézni egy pletykának. Egy litván nő több kelet-európai boltba is betért, hogy a testvére után érdeklődjön. Egy civil ruhás nyomozó épp ott volt az egyikben, és elkérte a boltostól a nevét és a címét… már ha kóser, persze.

– Akkor indulás! Próbáljuk meg rövidre zárni az ügyet. Valószínűleg hamarosan ennél nagyobb gondunk is lesz.

Matt nem mondott többet. A fiatal nyomozót nézte, ahogy sietve távozik. Brynnek vágott az esze, és nem félt használni. Néha kissé bárdolatlan ugyan, de legalább nem hagyott kétséget afelől, hányadán is áll vele az ember. Nyíltan beismerte, hogy hiányolja az őrmestert. Mindig is jól kijött Lizzel, és Jason Hammond a legkevésbé sem tudta pótolni a hiányát – őt nem lehetett úgy ugratni. Ha Matt nem lenne már fél lábbal az ajtón kívül, ragaszkodott volna hozzá, hogy leváltsák, de az új embert majd Anders főfelügyelő fogja kiválasztani.

– Jason, adj öt percet, aztán gyere az irodámba. Van valami nyugtalanító, amit meg kell osztanom veled.

Jason szokásos akasztófavirág ábrázata felélénkült, vette észre Matt. Felsóhajtott. Egyre rosszabb a fazon. Imádta, szó se róla, de sokkal jobba élvezte volna, ha Jason képe helyett Liz gyönyörű arcát nézheti. Percről percre vonzóbbá vált a közös munka gondolata.

***

Jason meg sem próbálta kitalálni, miről beszél Matt. Baljóslatúan hangzott, annyi szent.

Becsukta a jelentést, amin épp dolgozott, és felsóhajtott. Szörnyű volt ez a várakozás Matt hivatalos nyugdíjba vonulása előtt. Egy korszak zárult le, és bár hírből már ismerte Anders főfelügyelőt, elég hosszú időre lesz szüksége, hogy megszokjon egy új főnököt.

Neki magának is felajánlották a pozíciót, de gondolkodás nélkül visszautasította. Nem volt rajta mit fontolgatni. A legutóbbi ügy a velejéig megrázta. Most már tudta, hogy a feleségét és a három lányát minden másnál többre értékeli. Jason nem volt karrierista, nem akarta a magánéletét feláldozni a munka miatt. Már nem. Elkötelezett volt, mindig az is marad, de nem a családja kárára. Hiszen annyira szerette őket! Az ügyet követően úgy gondolta, az élet túl rövid ahhoz, hogy a gonosztevők elkapása fontosabb legyen az ember szeretteinél.

Felállt, és elindult a kávéfőző felé. Matt arckifejezéséből – merev volt, mint a gránit – úgy sejtette, nem fog ártani egy adag koffein.

Vállal lökte be az ajtót, belépett, és letette Matt asztalára a két kávét, papírpohárba töltve. Mielőtt Mattnek lehetősége lett volna előadni a rossz híreket, Jason feltett egy kérdést.

– Azon gondolkodtam… – nehéz volt, de ki kellett böknie. – Van-e bármi hír arról, hogy új nyomozó kerül a csapathoz? Bryn kérdezte tőlem, és, hát… eléggé megcsappant a létszám, meg…

Matt bocsánatkérőn nézett rá.

– Még senki sincs a láthatáron, Jason. Tartok tőle, hogy csak mi hárman leszünk, amíg Anders főfelügyelő meg nem érkezik. És ha jól sejtem, utána lesz is egy betöltetlen pozíció.

Jason észrevette, hogy Matt hangjából minden melegség elillant. Az utolsó ügyük alaposan megtépázta a csapatot. Senki sem került ki belőle sértetlenül, Matt Ballard a legkevésbé.

– Rendben, uram. Köszönöm. Továbbadom, de…

– Mielőtt még megkérdeznéd, kétlem, hogy Liz visszatérne. Ez egyelőre maradjon köztünk. Nem biztos, de nagyon úgy fest.

– Hogy van az őrmester, uram? – kérdezte Jason, és leült egy üres székbe.

– Néha a jó öreg Liz, de máskor… hát, Jason, tudjuk, hogy az agya károsodott a drogtól. Kegyetlen migrénekkel küzd, néha csődöt mond a mozgáskoordinációja, és a tüdeje is károsodást szenvedett. Nem tud futni, még rövid távon sem, az erőnléti tesztet pedig biztosan elbukná. Az eddigi fejlődés láttán az orvosok reménykednek benne, hogy az állapota csak időszakos, de… – széttárta a karját – azt mondták, szembe kell néznünk az eshetőséggel, hogy tartós marad.

– Tehát búcsút inthet a munkának, amit úgy szeretett – rázta a fejét Jason.

– Pozitívan áll hozzá, öreg barátom, és neked is így kellene,  legalább egyszer életedben. Él, és most csak ez számít igazán.

Ezzel még Jason sem tudott vitába szállni.

– És most nyisd ki a füledet, és mondd el, mit gondolsz erről a beszélgetésről, amiben nemrég részem volt...

3.

Liz későn kelt, lezuhanyozott, majd lement a konyhába, és ráérősen nekilátott reggelit készíteni. Még mindig meglepte, mennyire otthonosan érezte magát Matt régi családi fészkében. Pedig utálta, amikor először itt járt. Jól emlékezett, akkor azt mondta, egy múzeumra hasonlít. Mosolyogva töltött magának egy csésze teát. A sárgásszürke festés, a kopott tapéta eltűnt, és a ház most könnyed volt, szellős, hívogató. Ez volt az első dolog, amit Mattie megtett, miután elhatározták, hogy összeköltöznek. Liz választotta a színeket, Matt pedig megbízott a munkával egy helyi céget. Ők maguk is örömmel nekiláttak volna, de akkor még egyikük sem érezte magát elég jól hozzá. Matt már rendbe jött fizikailag, de Liz felépülése még eltart egy ideig.

Eltökélte, hogy pont ugyanolyan ép és egészséges lesz, mint a történtek előtt. Nem érdekelte, mit gondolnak mások, a világ legszerencsésebb nőjének tartotta magát. Mindenekelőtt a puszta tény miatt, hogy életben van, másodsorban pedig azért, mert gyakorlatilag semmire nem emlékezett a történtekből. Szegény Matt-tel ellentétben. Akármilyen ravaszul próbálta is leplezni, Liz tudta, hogy a mentális trauma vélhetően élete végéig el fogja kísérni, mert emlékezett minden egyes hátborzongató részletre.

Szórt még gyümölcsöt a müzlistálba. Mindent megtett, amit csak tudott, hogy újra teljes embernek érezze magát. Jó ételek – amikor Matt nem volt túl elfoglalt a főzéshez –, rengeteg gyümölcs, sok fizikai és szellemi gyakorlat. Órákat töltött fejtörőkkel, keresztrejtvényekkel. Utálta, hogy Matt egyedül jár be dolgozni, de lényének egy része már el is fogadta, hogy sosem fog újra vele tartani. Kamaszkora óta először nem a rendőrség körül forgott az élete. Matt-tel az oldalán lesz még alkalma bűnüldözésre, igazságosztásra, rejtélyek felgöngyölítésére, de nem fogják többé bírósági végzések húzni a zsebüket.

Elmosolyodott. Matt rábólintott! Tényleg megcsinálják.

Lassan evett, és azon tűnődött, mivel töltse a napját. Folyton a Tanner’s Fen környékén és a tengerparton sétálgatott, mostanra már gyakorlatilag minden négyzetcentiméterét ismerte. Azt kívánta, bárcsak vezethetne, hogy messzebbre is el tudjon kóborolni. Mattie felvetette, hogy legyen egy kutyájuk. Tetszett neki az ötlet, mindig is egy kutyáról álmodott. De nemet mondott rá – egy kutya nagy felelősséggel jár, és jelenleg kizárólag arra összpontosított, hogy jobban legyen. És attól is tartott, hogy ha valamelyik séta közben jön az egyik „borulás”, vagy légszomja támad, nem fogja tudni megtartani a pórázt. Sosem bocsátaná meg magának, ha a kutya miatta sérülne meg, vagy futna el valahová. A kutya tehát majd akkor jöhet szóba, ha egészségesebb lesz. És jelenleg – kutyával vagy anélkül – amúgy is túl meleg van a sétához.

Megszólalt a telefon. Letette a kanalat, és odament, hogy felvegye.

– Gary! Hogy vagy? Illetve azt mondd inkább, hol?

– Szigorúan bizalmas, édesem! Még mindig dolgozom! Csak szabaddá tettem magam egy percre, hogy bejelentkezzek. Veled mi a helyzet?

Liz felnevetett.

– Hát, nem lettem szobanövény, mint ahogy mindenki hitte! Sőt, ami azt illeti, tegnap hajnalban lesétáltam öt kilométert egyetlen megingás vagy utóhatás nélkül.

– Jó ezt hallani! A hangod alapján is remekül vagy. Na és Matt?

A legtöbben furcsának tartanák, hogy a férje ilyen melegen, sőt, kifejezetten gyengéden kérdez rá a szeretője hogylétére. De így alakult. A helyzet bonyolult, de mindenki számára teljesen elfogadható volt. Gary volt a legjobb barátja, és pusztán azért ment hozzá, hogy lehetővé tegye számára álmai megvalósítását: a felkapaszkodást a katonai ranglétrán. Gary meleg volt, amit akkoriban még inkább nem vallott be az ember, és a házasság jó paravánnak bizonyult. Mivel Liz a munkáján kívül nem is vágyott másra, remekül működött a dolog. Amíg nem ismerte meg Mattet. Abban azonban mindig is egyetértettek, hogy ha bármelyikük találkozik a nagy Ő-vel, elindítják a válást.

– Jól van, Gary, felgyógyult, és már újra dolgozik. Bár jelenleg kicsit eszi a fene, várja, mikor veszi át tőle a stafétabotot a következő felügyelő. Szeretne már kilépni.

– Meg tudom érteni.

– És te? Mikor leszel újra eltávon? Jó lenne találkozni végre.

– Talán a következő hónapban, de eléggé zűrös a helyzet ezen a „szigorúan bizalmas” helyen. Majd jelentkezem. Ó, lejárt az időm! Mennem kell. Vigyázz magadra, Liz!

A sercegő vonal el is hallgatott, mielőtt még reagálhatott volna. Sajnálta, hogy nem beszéltek többet, de Garry biztonságban volt, és ez a fontos.

Eltakarította a reggeli maradványait, és az ablakon kinézve végigpillantott a Tanner’s Fen hőségtől ostromolt földjein. Még melegebb volt, mint tegnap, a legkevésbé sem sétára való idő. Elvégzi a tornagyakorlatokat, aztán lazít egy könyvvel valameddig. Aztán? Nos, teendője akad bőven, de majd később foglalkozik velük. Lényegtelen, mert jó napja lesz – Gary biztonságban van, és Matt beleegyezett, hogy felcsap vele magánnyomozónak. Minden jól megy. Akkor miért érezi azt, hogy ezt le kellene kopognia?

***

Laura Archer meghallgatta Matt leírását Grace Reptonról.

– Bárcsak találkozhattam volna vele! Soha nem találkoztam senkivel, aki ebben a konkrét betegségben szenvedett volna.

– Ez egy tényleges, ismert betegség? – kérdezte Matt.

– Igen. Ez a hibrisztofíliának nevezett szexuális deviancia – felelte Laura.

Matt halványan tudatában volt, hogy a dolognak van valamilyen szexuális vonatkozása is, de túl feszélyezett volt ahhoz, hogy ennél bővebb tájékoztatást kérjen a határozottan gyönyörű Laurától.

– Egy barátom írt róla tanulmányt. Nem túl alaposan dokumentált témakör, és nem sokat tudunk arról, bizonyos nők miért viselkednek így. Zömében spekulációk vannak, de a dolog őszintén szólva egészen lenyűgöző. Egyesek Bonnie és Clyde szindrómaként hivatkoznak rá.

Matt képtelen volt Grace Reptonra és Jem Readere így tekinteni.

– Mi vehet rá egy nőt arra, hogy egy gyilkosságért életfogytiglani börtönre ítélt férfival akarjon egybekelni?

Laura hátradőlt a székében.

– Némelyek a tökéletes férjet látják a börtönre ítélt férfiban. Gondoljon bele: ha a nő vonzóvá teszi magát a férfi számára, tudni fogja, hogy folyton ő jár majd a fejében. Pontosan tudja, hol tartózkodik, megcsalni lehetősége sincs, de a mindennapjait sem zavarja meg, nem terheli tolakodó szexuális követelésekkel. Az ilyen nőkre szerelemkerülőként szoktak hivatkozni. Olyan romantikus kapcsolatra vágynak, amely fizikailag beteljesületlen marad.

Ezt Matt valamelyest megértette, de Grace Reptonnal kapcsolatban nem tudta elképzelni.

– Grace Repton olyan… nem is tudom… józannak tűnt. Intelligensnek. Meg vagyok róla győződve, hogy nála másról van szó.

– Létezik még jó néhány elmélet. Az egyik szerint a nő a gyermeket látja a férfiban, a sors valamilyen fintorának, esetleg a szörnyű gyerekkornak köszönhetően sérült lelket, és anyaként szeretné a gondját viselni. Az ilyen nő úgy képzeli, hogy az odaadása visszadhatja a férfi ártatlanságát. – Laura érdeklődő tekintettel nézett rá. – Ez már jobban hasonlít?

– Nem egészen, de már közelít.

– Bizonyos nők úgy hiszik, képesek lehetnek megváltoztatni akár egy sorozatgyilkost is.

Matt a homlokát ráncolta.

– Valamiért úgy érzem, ő nem kimondottan tetszelgett Jem „megvilágosítójának” szerepében. De úgy tűnt, azt gondolja, hogy az ő támogatásával átvészelheti az egy életen át tartó fogságot.

– Hm. Érdekes – ráncolta Laura is a homlokát. – Tehát nem olyan nőnek tűnt, aki csak osztozni akar a másik tetteiből táplálkozó hírnéven, hogy reflektorfénybe kerüljön, és megszedje magát egy könyvvel vagy forgatókönyvvel?

– A legkevésbé sem. – Matt közönyös mosolyt villantott felé. – Van még más kategória is?

– Az is előfordulhat, hogy megveszekedett jótét lélek az emberünk, aki reménytelenül beleesett egy nagyon rossz fiúba. Akármi is a helyzet, Matt, a viselkedése deviáns. Saját magát csapja be a gyönyörű, de kárhozatra ítélt románc eszméjével. Annak a romantikus fikciónak az eltúlzott változata ez, amelyben a nők szuperdomináns hímek mellé kerülnek.

Matt fintorogni kezdett.

– Nos, az én olvasatomban sem volt kimondottan „normális” viselkedés.

– A sorozatgyilkosokat, tömeggyilkosokat furcsamód elárasztják a fiatal lányok rajongó levelei. Még egy olyan fickót is, mint az Éjszakai Lopakodó, Richard Ramirez, akit tizenhárom szörnyű gyilkosságért és tizenegyrendbeli szexuális zaklatásért ítéltek halálra. A San Quentinben ment hozzá valaki. – Laura a Matt irodája falán lógó órára pillantott. – Egek, indulnom kell. Jelezné esetleg, ha ez a nő újra szeretne találkozni önnel? Örömmel vetnék rá egy pillantást, hogy pontosabb véleményt alkothassak.

Matt kinyitotta előtte az ajtót.

– Nagyra értékelném, Laura, és köszönöm mindazt, amit megosztott velem, még ha kissé értelmezhetetlennek tartom is a hallottakat.

Laura elmosolyodott, és megvillant élénk, búzavirágkék színű szeme.

– Hiába, bonyolult ez a mi gyönyörű emberi fajunk, nemde?

– Ahogy mondja! – Matt hálás volt, amiért meg sem kell próbálnia megérteni. Elég a következményekkel foglalkoznia.

***

Grace Repton egy levelet fogalmazott a konyhájában ülve. Az ölében ott ült legjobb barátja, Cleo, egy különleges, füstösszürke színű macska, felemás – zöld és kék – szempárral.

Nem siette el, körültekintően válogatta a szavait. Fontos volt. Mind az volt, de ez a levél az összes közül a legfontosabb.

“Kedvesem, ma találkoztam a nyomozóddal. Szürke egy ember, nemde? A még mindig sűrű, hullámos hajától gránitszínű szemén át a hivatalos öltözékéig.

A látogatásom természetesen a várt hatással járt. Ha jól gondolom, most csúcssebességen pörög az agya. Mit szólsz, szerinted is kétségbeesetten igyekszik majd elemezni Grace Repton okait arra, hogy hozzámenjen Jem Readerhez? Időpazarlás, ezt mindketten tudjuk, de a következtetéseket neki magának kell levonnia, bármik legyenek is azok.

Készpénznek vett mindent, amit mondtam neki. Kezdetnek nem rossz. Tekinthetett volna rám úgy is, mint aki csak az idejét pocsékolja, de azt hiszem, igencsak felcsigáztam. Ismét keresni fog, ebben biztos vagyok, feltehetően majd miután beszélt a börtön igazgatójával. De ha nem, rá fogom venni.

Annyira szeretném, ha gyakrabban is meglátogathatnálak! A négyhetente megengedett kétszer egy óra felér egy kínzással. Ha tehetném, mindennap eljönnék, de legalább írni írhatok, és beszélhetünk telefonon – ezért is hálásnak kell lennünk.

Nos, szerelmem, aludj jól. Mozgásba lendült a gépezet. Most csak imádkoznunk kell, hogy a szürke nyomozód higgyen is nekünk. Nem tudnám elviselni, ha még tovább kellene szenvedned azért, mert valaki megpróbálja feleleveníteni életed egy szörnyű szakaszát, amelyet már végképp a hátad mögött akarsz tudni. Nem a te hibád, Jem. Nem tehetnek felelőssé egy zavarodott fiatalember tetteiért, és elismerésre méltó, amiért igyekszel megállítani őt.

Isten óvjon. Szeretlek, mindig is szeretni foglak. Grace.”

Elolvasta, majd még egyszer, végül becsúsztatta egy borítékba. Mondhatott volna többet? Fogalmazhatott volna jobban? Tudta, hogy legalább tucatszor el fogja olvasni, addig, amíg fejből vissza nem tud idézni minden egyes szót.

Grace egy kis faluban lakott Fenfleet külterületén, az egymás mellett sorakozó, a lápvidék hatalmas, lapos földjeire néző háromszobás bungalók egyikében. Öt szomszédja a következő falu felé kanyargó ösvény mentén volt szétszórva. Mindegyik hatalmas kerttel, dupla garázzsal volt felszerelve, és jókora távolságra álltak egymástól. Idillinek tekintette a környéket, különösen a széles lincolnshire-i égboltot – a ragyogó, zsarátnokos naplementéket, aranyló napfelkeltéket, apokaliptikus viharfelhőket, és minden más felhőt is, amely a 360 fokban látható égbolton pompázott.

Ilyen időkben – ilyen égbolt alatt – Jem Readerre gondolt, aki vastag, magas falak, háromszorosan zárt ajtók, elektronikus biztonsági berendezések mögött raboskodik. Az égbolt, amit ő mindennap láthat, a mennyeket jelentené Jem számára, de ő már sosem láthatja.

Grace felvette a levelet, a fejébe nyomott egy lapos nyári kalapot, és elindult a falu apró postája felé, ami alig néhány percnyi sétára volt. Ha igyekezett, a másnapi postával már kézbesíteni fogják. Élvezte, ahogy a nap az arcát égeti. Egy ilyen hétköznapi esemény Jem számára ritka élmény lenne, de legalább a levél ott lesz a kezében, és az épp elég napfényt fog neki jelenteni.

***

Bryn elment a lakcímre, ahol értesülései szerint a litván nő lakott, de az ott élők fogadkoztak, hogy soha nem is hallottak róla. Nem maradt más hátra, mint tovább érdeklődni az utcákat járva. Nem érezte magát túl jól ezen a környéken, amit mindenki csak balti negyedként emlegetett. A rendőröket nem látták szívesen, és meg is értette, miért. Már közel hat hónapja járt együtt egy Juula nevű észt lánnyal. Ő Julesnak nevezte. A lány egészen jól beszélt angolul, fitnessedző volt a teremben, ahova Bryn is járt. Észtországban fizioterápiát tanult, de a családja kemény dolgokon ment keresztül. A szülei elváltak, ő pedig Angliába ment, hogy új életet kezdjen. Bryn rengeteget tanult tőle. Julesnak hála, megváltozott a bevándorlókkal szembeni szemellenzős álláspontja. A lány azt mondta, az emberek többsége az országukban végrehajtott reformok ellenére is bizalmatlan volt a rendőrökkel szemben. Nehéz levedleni a régi berögződéseket.

Feltűnt neki, hogy bár Jules sikeresen integrálódott, ritkán beszélt róla, mivel foglalkozik a fiúja, Bryn pedig soha nem vonta kérdőre miatta.

Jelenleg jéghideg pillantások kereszttüzében haladt, és mindenütt a hallgatás falaiba ütközött. Idővel megtanulta a különböző nyelvek egy-egy szavát, ami segített valamicskét. Legalább nem ellenségesen fogadták. Aztán egy másik kelet-európai boltban ráakadt egy fiatal boltossegédre, aki kivételesen kész volt beszélni vele. Megerősítette a nő lakcímét – csakugyan ott lakott, ahova Bryn ellátogatott, annak ellenére, amit az ott lakók mondtak neki.

– Betegre aggódja magát, ember – mondta a fiatalember. – Kedves asszony, de azt hiszem, a testvére elég rossz emberekkel szűrte össze a levet.

– Ismered? – kérdezte Bryn.

– Nem, sajnálom. Csak hallottam ezt-azt.

Bryn halkan felnyögött. A fél karját odaadta volna egy névért.

– Életbevágóan fontos lenne beszélnem a nővérével. – Csendesebbre fogta a hangját. – Holtan találtak egy férfit. Akár a testvére is lehet. Egy tetoválás volt a karján… afféle feldíszített fa.

Egy kis időre csend telepedett közéjük, majd újra megszólalt a fiatalember.

– Hagyományos litván motívum. Azt hiszem, az élet fájának hívják. Engem Lukasnak hívnak. Ha szeretné, elmegyek magával. Nem ígérhetek semmit, de a többi lakó abban a házban talán segít, ha előbb én beszélek velük. – Vállat vont. – Viszont ha ennek bármi köze van a bandákhoz, félni fognak a megtorlástól…

– Megértem, és nagyon hálás vagyok a segítségért.

Bryn megvárta, amíg Lukas megkéri az egyik munkatársát, hogy tartsa a frontot. Hamarosan újra a Craven Streeten álló viharvert ház előtt álltak.

Bryn a beszélgetést hallgatta. Nem volt szüksége tolmácsra, hogy megértse a félelem, a harag hangjait. Nem tűnt túl reménykeltőnek.

Lukas végül szenvedélyesen könyörögni kezdett egy idősebb asszonynak, aki a többiektől távolabb álldogált. Bryn látta, ahogy a fejét lehajtva motyog valamit.

Lukas hálásan bólintott, majd Bryn felé intett.

– A nagyanyja volt. Tudom, hol van.

Tíz perccel később meg is találták. Egy italbolt tulajdonosának rimánkodott, hogy kérdezze meg a betérő vevőket, látták-e a testvérét. Lukas szólította meg elsőként. Bryn kihallotta az uzmustas szót, amiről tudta, hogy azt jelenti: halott, megölték, meggyilkolták.

Lukas egy idő után Bryn felé fordult.

– A neve Lina Derus, a testvérét Filipnek hívják. Beszél angolul, de nem olyan jól, mint én. Azt mondtam, a rendőrök találtak egy férfit, akit talán megöltek, úgyhogy érdemes felkészítenie magát. Elmegy magával, és megnézi.

Bryn megköszönte, majd a fiatal nővel együtt az autója felé indultak. Finoman beszélt hozzá, de választ nem kapott. Úgy érezte, a nő pontosan tudja, mi történt a testvérével, és mi várja a hullaházban. Kinyitotta előtte a kocsi ajtaját, majd felhívta a főnököt, hogy elmondja, mivel foglalkozik éppen. Ha a halottról kiderül, hogy Filip az, ritka szerencsének örvendhetnek – nem mintha szegény Lina számára is az lenne.

– As atsiprasau, Lina – mondta neki lassan.

A nő szomorúan rámosolygott.

– Én is sajnálom. Mert azt hiszem, tudom, ki az a halott férfi.

4.

Úgy tűnt, a Gately börtön igazgatója örömmel beszélt Matt-tel Jeremy Readerről. Amit ezután mondott, az teljesen váratlanul érte a felügyelőt.

– Öt évvel ezelőtt került hozzánk Őfelsége franklandi börtönéből – kezdett bele Ross Cadman.

– Meg tudja mondani, miért helyezték át? – kérdezte Matt. Ismerte a Franklandet: a mindenki által szörnyek szállójának, Monster Mansionnek becézett börtön adott otthont Nagy-Britannia leghírhedtebb bűnözőinek – itt raboskodott többek közt Charles Bronson, Levi Bellfield és Peter Sutcliffe is.

– A fegyházra ítélteket biztonsági okokból időről időre rutinszerűen költöztetik, különösen akkor, ha valaki vegzálja az elítéltet – mondta az igazgató.

Matt el sem tudta képzelni, hogy valaki egy olyan férfit zaklasson, mint Reader, és ennek hangot is adott.

– Ami azt illeti, elég gyakori. Ha egy fogoly egy olyan nagy hírű elítéltet támad meg, mint Reader, hamar nevet szerezhet magának. Ne feledje, Huntley-nak Franklandben elvágták a torkát. A támadó státusza megnő, és mivel a fegyencek többsége soha nem kerül ki a börtönből, vesztenivalójuk sincs. – Keserűen nevetett fel. – Aztán persze ott van a másik típus is, aki kétségbeesetten igyekszik összebarátkozni vele.

– Értem. – A börtön teljesen más világ volt, és Matt nem tudott nem örülni, amiért az ő osztályuknak alig volt köze Őfelsége börtöneihez. – Azért hívtam fel, Mr. Cadman, mert ma délelőtt meglátogatott egy bizonyos Grace Repton.

– Igen, tudom. Jem mondta nekem, hogy meg fogja kérni Grace-t, vegye fel önnel a kapcsolatot.

Ezt teljesen hétköznapi hangon mondta. Matt egy ideig hiába kereste a szavakat.

– Talán illene elmagyaráznom, Ballard főfelügyelő. Jeremy Reader példamutató magatartást tanúsított, még Franklandben is. Ez volt az áthelyezésének egyik oka. Önként jelentkezett egy különleges pszichiátriai osztály programjára. Más sorozatgyilkosok hanyatt-homlok menekülnének az ilyentől. Természetesen jár néhány előnnyel, de a program részeként elmélyült csoportterápiákon vesz részt, és nagyon súlyos, mélyreható beszélgetéseket folytat négyszemközt pszichológusokkal és pszichiáterekkel, akik alaposan felszántják a múltját, különös tekintettel az elkövetett bűnügyekre.

– Bocsásson meg a felvetésért – vágott közbe Matt –, de ez nem csak az egóját hizlalja? Némelyik gyilkos azt élvezi a legjobban, ha világgá kürtölheti, amit tett. A figyelem hatására minden bizonnyal csak még elégedettebbek lesznek saját magukkal.

– Bizonyos esetekben. De az ilyeneket soha nem is hívnák meg ebbe a programba. Emlékeztetném, hogy Reader tíz évet már letöltött a szabadságvesztése lehetséges legrövidebb időtartamából, és húsz év múlva jogosult lesz a feltételes szabadlábra helyezésre. Ha a felülvizsgálati bizottság látja, hogy teljesítette ezt a programot, az előnyt fog jelenteni.

– Tehát hetvennégy-hetvenöt éves lesz, ha a bizottság a szabadlábra helyezés mellett dönt. És még ez is csak feltételes lenne – felelte Matt.

– Igen, bármikor ismét visszakerülhetne a börtönbe. A legkisebb kihágás után is rács mögé kerülne. – Ross Cadman elhallgatott. – Jem esetében azonban ez egészen biztosan nem fog megtörténni. Lehet, hogy túl engedékenynek tart, főfelügyelő, de Jeremy Reader más ember lett. Őszintén hiszek benne.

Ezért javasolta hát Grace, hogy beszéljen a börtönigazgatóval. Matt beszippantotta az alsó ajkát.

– És ön szerint minek tudható be ez a lenyűgöző metamorfózis?

– Nem tudom. Ez az igazság. Még a pszichológusaink sem értik. Jeremy… hogy is fogalmazzak… sokrétű személyiség. Néha bonyolultnak tűnik, máskor teljesen nyílt és nagyon is emberi. – Ross ismét szünetet tartott. – Szeretne találkozni vele?

– Találkoztam már vele, Mr. Cadman. Én tartóztattam le, emlékszik? – felelte Matt kurtán.

– Akkor ön lenne a legmegfelelőbb a felülvizsgálatára, nemdebár? Első kézből tapasztalhatná meg a „metamorfózisát”.

Erre nem lehetett mit válaszolni.

Matt beleegyezett, és letette a telefont. Néhány percig szótlanul, a gondolataiba merülve ült. Mi az ördögre készülhet Jeremy Reader? Ahhoz túlságosan alaposan kimunkált játszmának tűnt, hogy harminc év távlatában befolyásolni tudjon egy felülvizsgálati bizottságot! A kurzusból néhány mellékes előnyt leszámítva semmire sem számíthat, és azok is inkább rövid távúak. Bármi motiválja is, Reader egyértelműen lenyűgözte Cadman igazgatót. Ahogy Grace Reptont is.

Matt nem karizmatikus figuraként emlékezett rá. Nem volt egy sármőr – mint például Ted Bundy –, ezt határozottan állíthatta. De úgy tűnt, szert tett legalább két lojális követőre. Nos, egy látogatás a Gatelyben legalábbis tanulságosnak bizonyulna, bár Mattnek nem állt szándékában harmadikként beállni a hívek sorába.

Az ajtón felhangzó kopogás rántotta vissza a jelenbe.

– Megzavartam valamit? – kérdezte Jason Hammond.

– Csak néhány igencsak furcsa gondolatot egy sorozatgyilkossal kapcsolatban. Fáradj beljebb, Jason.

– Az imént beszéltem Brynnel, uram. Sikerült kiderítenie a lápban talált halott férfi személyazonosságát. A testvére azonosította, de túlságosan meg van rémülve ahhoz, hogy bármi mást mondjon. Bryn azt mondta, a fivére halálától kissé megzavarodott, és bár jelenleg nem szeretné további stressznek kitenni, úgy gondolja, a kezdeti sokk elmúltával még hasznunkra lehet.

Matt felvonta a szemöldökét.

– Legalább az azonosítás gyorsan ment, nem úgy, mint a többi holttestnél.

– Igen, megdöbbentő módon – sóhajtott Jason. – Bár kétlem, hogy ugyanilyen könnyen fogjuk kideríteni a gyilkosai nevét is. Mindenki szájzárat kap, amint megpillant egy rendőrt.

– Mivel Brynnek olyan együttérző természete van, és a nyelvüket is beszéli valamennyire, javaslom, foglalkozzon ő tovább az üggyel. Egyetértesz?

– Az észt barátnőjét nem is említve. Tekinthetjük ráadásnak. Amint visszaér, kiküldöm kérdezősködni.

– Remek. És Jason, gondoskodj róla, hogy elvégezze a házi feladatát a tetoválást illetően. Tudjuk, hogy hagyományos minta, de konkrétan ki viseli ezt a mintát, és miért? Mindent meg akarok tudni róla.

Jason távozott, és magára hagyta Mattet, aki ismét azon kezdett töprengeni, miért növeszt hirtelen lelkiismeretet egy kegyetlen, számító, érzéketlen gyilkos, és miért akarja magára venni a házasság szentségét. Nehéz, szinte nevetséges volt elképzelni is.

Megszólalt a telefonja. Ross Cadman volt az.

– Beleegyezett a találkozóba, főfelügyelő úr. Holnap délután kettőkor. El tud jönni?

Matt szempontjából minél hamarabb, annál jobb. A saját szemével akarta látni ezt a „jámbor” gyilkost. A képzelete máris tombolt.

– Tökéletes, köszönöm.

– Elmondhatatlanul érdekel, milyen véleménnyel lesz róla – jegyezte meg Ross.

– Fogadásokat ne nagyon kössön. Az egész dologgal kapcsolatban rendkívül szkeptikus vagyok.

– Én is az voltam, esküszöm. – Halkan felnevetett. – De nem akarom befolyásolni a megítélését. Találkozzanak, beszéljen vele, aztán majd összevetjük, ki mire jutott.

– Egy dolgot kérdezhetek még, mielőtt letenné? Ön mennyire ad hitelt annak a fenyegetésnek, hogy egy másoló akar a nyomdokaiba lépni?

– Nos, ő maga hisz benne, ebben biztos vagyok. És higgye el, a vére megfagyna egyik-másik levéltől, amiket a fegyházra ítéltek kapnak a tébolyodott rajongóiktól. Nem engedheti meg magának, hogy figyelmen kívül hagyja, maradjunk ennyiben.

– Nem is fogom. Máris elkezdtünk utánanézni annak az exfegyencnek, akinek állítólag kiöntötte a szívét, ahogy a leendő Jem Reader-hasonmás címét is ellenőriztük. Nem mintha sok reményt fűznék hozzá.

– Nos, sok sikert! És ha a zendülések, börtönlázadások és egyéb események megengedik, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy mi is találkozhassunk holnap.

Matt letette. Tetszett neki Ross Cadman hozzáállása, és már várta, hogy személyesen is találkozzanak. Az igazgató utolsó mondata gúnyosra sikerült, de nem nélkülözött minden alapot. A börtönigazgatói munka kimerítő volt, kevesen voltak rá képesek. Nem csak a börtön zökkenőmentes működésének garantálásával járó átlagon felüli stresszel kellett megbirkóznia, bőségesen akadt egyéb feladata is. Többek között a még annál is jelentősebb mértékű adminisztráció, mint amivel Matt szembesült nap mint nap. Incidensek kezelése, öngyilkossági kísérletek, támadások, önveszélyes elítéltek… a börtön igazgatójának még a fegyencek ételét is meg kellett kóstolnia. Egyike volt azoknak a munkáknak, amihez egészen sajátos, elkötelezett emberre van szükség. Matt semmi pénzért nem vállalta volna. Olvasott egyszer egy cikket egy napilapban, ami egy fegyház igazgatójának egy napját mutatta be. Megdöbbentő volt. A saját hivatásában is gyakran szembesült óriási nyomással, de elképzelése sem volt, hogy tud valaki minden áldott nap ekkora stresszel megküzdeni.