SZEPES MÁRIA

CORINNA
TÖRTÉNETE

A Vörös Oroszlán
varázslatos nőalakjának
pokoljárása és katartikus útja

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Borító grafika: alamy.com

Arculattervezés: Almási J. Csaba

A mű azonos címmel előzőleg az Édesvíz Kiadó gondozásában jelent meg 1999-ben.

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Ivanics Zsolt

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302696

Corinna története

Tégely a tűzben

E könyvben kiemeltem A Vörös Oroszlán című művem sokrétegű cselekmény-szökőárjából az egyik legbonyolultabb, mágnesesen vonzó nőalakot, a XVII. századi Franciaország arisztokrata családjában született, gyönyörű Corinnát. Ez az alig tizenöt éves gyereklány már ifjú testében viselte az örök női mesterség minden fegyverét, gátlástalan szexuálmágiáját, a femme fatale halálosan veszélyes, kielégíthetetlen nemi- és pompaéhségét, a történelem híres, hírhedt kurtizánjainak, uralkodónőinek becsvágyát, változó álarcait. Szajha volt, és tökéletes színésznő. Hűtlen, számító, méregkeverő, intrikus nimfa, hínárba húzó szirén, aki vámpírként kiszívta férje, Louis de la Tourzel életerejét, de maga is áldozatul esett kalandor szerelmi viszonyainak, perverzióinak, játékszenvedélyének. Koldusszegényen halt meg kocsmák szennyében, szifilisztől szétmart testtel. Ami ezután következett, az előtte is homályban maradt egészen addig, míg következő életében parasztasszonyként – nagy pénzekért, fölöslegessé vált családtagokat mérgezett meg – be nem fejezte rövid életét a vérpadon.

Erről is szól mágikus pecséttel lezárt naplója, amelyet a harmadik évezred kataklizmájában, Tibetben, a rommá lett Lhásza egyik föld alatti kápolnájában rejtett el. Ezt az alvilági fülkét a fölötte lévő összedőlt rendház súlyos kőtömbjeinek romjai őrizték. Írását ő maga hozta felszínre az Aranykor ötödik évezredében, az amerikai székhelyű Agyantenna Világtanács tagjaként. A Múltjukra Emlékezők csoportjába tartozott mint archeológus. Az antigraviton segítségével kiemelte a sziklák és emberi csontok katafalkja alól saját, halálküszöbökön át is folytatott ijesztő vallomásait, hogy tartalmát az Agyantennák Központjába vetítse, s azokat az újra fiatallá lett embercsoportok tudatába sugározza. Tisztában volt vele, milyen nagy szükség van arra, hogy megismerjék tapasztalatait, és ne kövessék jövőépítő munkájukban azokat az önpusztító hibákat és mulasztásokat, amelyeket ő megélt.

Pokoljárásának és katarzisának élet- és halálküszöbökön átívelő, szédítő távlatok magasságába és iszonyú mélységeibe merülő történetéről ő maga gyón titkos feljegyzéseiben, amelynek mágikus pecsétjét egyedül akkor törhette fel, amikor elérkezett az ideje.

Félelmetesen őszinte, megrendítő, emberi és emberfeletti bűnök, borzalmak, beismerések és felismerések élményei ömlenek tollából plasztikus hitelességgel. Iszonyú tetteit maga tervezte meg, s hajtotta végre. Okozója, zsarnoki ura, hóhéra s áldozata is ő volt. Beszámolójának hatása lenyűgöző, mert igaz. Szuggesztív, mert a valóság tüze sugárzik minden betűjéből. Corinna fatális alakjában, környezete figuráiban, akik rabszolgái, s végül bírái lettek, eleven élet lüktet. E gonoszságában, szépségében mágneses vonzerejű asszony, az Örök Nő, Corinna vall, olyan soha meg nem nevezett, elementáris ösztönök tüzes hatalmáról, amelyeknek minden érző lény áldozatává lesz. De éppen e mágia válik tisztítótüzükké is.

Corinna alvilági zuhanása a kárhozat szakadékába: diagnózis. Az emberi lélek és a föld kórságának szindrómája, önmaga okozta betegségműve.

Corinna katarzisa pedig a felemelkedés gyógymódja, elixírje, s beteg bolygónk valamennyi lényének, közösségének arkánuma is.

A feltört mágikus pecsét

Az Agyantenna Világtanács központját az Igazak Szentélyének is nevezték, mert a tagságot csak azok nyerhették el, akiknek jellemét a tapasztalatok csiszolták olyan alázatossá, mint amilyen tisztán ragyog a Drágakő a Lótuszkehelyben a mentális alkímia végső operációjának koronájaként. A legendás bölcsek köve ez, amely valójában az emberólomból emberarannyá tisztult psziché szimbóluma. A teomágussá lett igazi lélek orvosáé, akinek szelleme újra eggyé vált saját gyökereivel.

Corinna rangját az Igazak között beavatási próbák rettentő izzásában edzett lelki érettsége, képzeletének örök tüze fémjelezte.

Mint archeológus, világos emlékezettel merült alá a Plátói Világév történelmének legmélyebb feledés homályába veszett, még megfejtetlen, töredékes jelképei, rommezők zavaros mozaikjai, mitikus rétegei közé. Olyan különös, népi legendákat átszövő, mesés, ősi kultúrák nyomára bukkant, amelyet a természet vésett az embernek addig megközelíthetetlen alvilági barlangok sok százezer éves lapjaira, az óceán iszaprétege alá. Korallzátonyok rácsával védett, varázslatos, elsüllyedt pszichikai kultúrát tárt szeme elé a mérhetetlen mélységű, halálos súlyú víztömeg, s az egymásra préselődő, ismeretlen írásjelekkel, ábrákkal teleírt, sok kilométeres sziklatáblák. A természet titkos könyve volt ez. Titáni párhuzama Corinna naplójának, s ő jött rá megfejtésük kulcsára. E kultúra megteremtésének és felvirágoztatásának „átutazói” tudatában voltak nemcsak halhatatlanságuknak, világegyetemhez tartozó, kozmikus állampolgárságuknak, hanem a kivételes feladatnak is, amelyet e ködszegény kis bolygó alkímiai tégelyében el kellett végezniük. S ehhez megvoltak még rendkívüli lelki-szellemi képességeik. Nem volt szükségük a technokrácia protéziseire, mechanizmusaira tökéletesen, számtalan kiterjedéssel működő, s egymással kontaktust teremtő gondolatcseréikhez. Imaginációjuk teremtő hatalma az elgondolás pillanatában létrehozta ideáik tárgyát. Képlékeny, gyönyörű formák voltak ezek. A fény még nem alvadt sűrű, maró, mérgező, fájdalmas anyaggá bennük. E távoli múlt emlékét őrzik az óceán áttetsző, szépséges élőlényei, sötét mélyének elektromos fényárt kibocsátó ragadozói, de bennük a szent unió, a támogató keringés egymást felfaló ösztönné változott. Az óceán magzatvizében éppen úgy, mint a szárazföldön, egyik élőlény a másik temetkezőhelyévé alakult át a táplálkozás, a szaporodás, a birtoklás, a pusztítás eredendő bűnének, az erőszak, agresszió, a különvalóság rettentő árnyának megjelenésével.

Corinna a Beszélő Fény Krónikájából olvasta ki e dráma okát és szükségszerűségét minden fénnyé alvadó ideában, amely az időtlen örökkévalóságból az időbe vetül. A Fény, Kronosz mulandó birodalmában mindig megteremti saját árnyékát. De a Világosság és a Sötétség csak a mulandóság létformájában „ikertestvérek”. Az anyaggá tömörülés megcsalja a lélek ösztön- és érzelemvilágát, ködfalat emel teremtő képzelete, örök emlékezete elé. Szépség, kéjes vágyak mámorának szenvedélybetege lesz. Óriási veszély ez. Szétszaggató téboly, amely égi extázis helyett őrült onániához, indulatok fölötti uralom helyett zsarnoki diktatúrához, véres, önpusztító harchoz vezet.

De ahol a méreg, ott a gyógyszer is.

Ki tudta volna jobban ezt Corinnánál, aki a pokol valamennyi bugyrát megjárta, minden bűnös tévedést elkövetett, míg saját gyötrelmein keresztül rá nem ébredt, hogy a másikban önnön húsát tépi, marcangolja, önmagát csalja, öli, tapossa, kényszeríti kínpadra, máglyára.

Ki tudta jobban Corinnánál, aki megfürdött az általa kiontott véres könnyek tengerében, mit jelent valójában a szenvedély és a szenvedés. Elégett a maga gyújtotta gyehennában.

Azt is megértette, hogy csak az lobban el e tűzben, ami mulandó.

És ami mulandó, az nem igaz.

Az árnyék sem igaz. Nincs valóságos léte. Csak vetület. Vakhit, félelem, tudatlan ostobaság, őrült képzelgés rögeszméje élteti.

Az árnyékot mindig eltünteti a mentális alkímia újra színarany fénnyé oldódó szellemi opusa.

Corinna ezért határozta el, hogy a föld rejtett kultúráinak, történelmének, bukásainak okával együtt saját emlékiratait is az Aranykor emberisége elé tárja, és átmenti a következő Plátói Világév nemzedékének tudatába is. Nehogy elkövessék ugyanazokat a szörnyű hibákat, amelyek csaknem pusztulásra ítélték e fontos kis kék földbolygó alkímiai tégelyét.

A közlés ideje elérkezett.

Mert az igazak száma betelt az Aranykor nagy záró eposzában.

Íme Corinna titkos naplója.

Asztrálhurok

1811. április 17.

Ma van a tizenhatodik születésnapom. Magyarországon születtem 1795-ben, Boldogfalván, amelyet a környék vénasszonyai Pokolfalvának hívnak. Kelemen Kamilla grófkisasszonynak neveznek. Teljes nevem pöffeszkedően hosszú és kevély. Úgy illik rám, mint katángkóróra a báli ruha. De ide jegyzem: Gróf Nyebolyszay Taksonyi Sámánffy Kelemen Borbála Zsuzsanna Apollónia Kamilla Mira. Mindegyiket utálom. Agáta néni, vén házvezetőnőnk Kamillának szólít – ráhagyom, és a többi házbelire is –, mert szemét, száját, hasát, tyúkszemét is kamillával borogatja. Halott anyám még egy csomó virágnevet is viselt: Jázmin, Viola, Rózsa. Engem legfeljebb valamelyik tüskés bogáncsnév ábrázolna hűen, de fütyülök valamennyi rám akasztott családi címkére. Mostani életemben izgalmas, levetett maszkok és jelmezek árnyai kísértenek. Azért írom e naplót, mert nem férnek belém tüzes, ébredő emlékeim. Ostoba, primitív környezetemben nem beszélhetek róluk. Különben is kedvem telik benne. Dombon álló kastélyunkban kevesen tudnak olvasni, de ha tudnak is, fütyülnek a betűkre. Inkább isznak és szeretkeznek. A cselédség egymás között Ördögtoronyként emlegeti e tanyát, s azt sustorogják róla, hogy meggyilkolt, őrült őseink szellemei kísértenek benne. Rossz lelkek, akik magával a Sátán öreganyjával cimborálnak. De nyughatatlan jó lelkek is nyüszítenek néha valamelyik szekrényből, köztük anyámé, aki belehalt a szülésbe. Egy percig sem hiszek bárgyú fecsegésükben. Ostobábbak a barmoknál. De szeretem a kísértethistóriákat. Már egészen kislány koromban érdekesnek találtam mindent, amitől mások rettegtek. Vonzott az éjszaka titokzatos zajoktól átszőtt sötétje. Az elhagyott, poros termek falán a fekete árnyékok tánca. Vágytam rá, hogy részt vegyek Szent György-nap éjszakáján a kinyíló sírokból néhány órára szabadságolt halottak bálján. Boszorkányszombatok éjféli orgiáin, amelyeken kövér, meztelen boszorkányok sörlevest forralnak kondérban, s kígyómérget, megkínzott rabok verejtékét keverik hozzá, vad gyönyört okozó varázsitalnak. Két hüllőfejük, számtalan karjuk, nagy görbe szarvaik vannak. Illetlen szerveikből is többet viselnek. Őszintén szólva én ezeket a bizonyos szerveket csöppet sem találom illetlennek, éppen azért helyezem ezt a naplót mágikus varázsszavak tilalma alá. Jelen akartam lenni a sabbat-orgiákon, amelyek miatt az asztalunknál étkező öreg Máriusz atya hebegne a felháborodástól, sűrűn hányná a kereszteket hordóhasára, de azért egyre több részletét firtatná, miket csinálnak ezeken az éjféli nagy disznólkodásokon. Csámcsogna rajta. Tudom, mert én is gyónok neki néha térden állva, kerek, ártatlan szemmel, nagy sóhajok között szemérmetlen álmaimról egy lovászfiúval kapcsolatban, akit véletlenül megláttam, ahogy a kútnál csupaszon mosdik. Szendén firtatni kezdem, miért van neki valami olyanja, ami más, mint az enyém? Élethű szorongással nézek fel, duzzadt, tokás arcára rálesek a farácson át, hogy szabad-e egy ilyen magamfajta tizenhat éves leányzónak mezítelen testére nézni a tükörben, mikor levetkőzik. Máriusz atya körül ilyenkor nagyokat reccsen házi kápolnánk gyóntatószéke, amibe már alig fér bele, olyan terebélyesre falta, itta magát. Rendkívüli élvezettel figyeltem, milyen kétségbeesetten tanácstalan „egy ártatlan kis arisztokrata leányka őszinte szavaitól, aki nem is érti, mit mond”. Ha betartanám a penitenciaként rám rótt imák számát, éjjel-nappal imazsámolyon térdepelhetnék, ami eszem ágában sincs. Minél jobban összezavarom az öreget, annál féktelenebbül mulatok rajta. A lovászfiú egyébként igaz. Trenka Matyinak hívják, talán tizennyolc éves. Hatalmas, széles vállú, duzzadó izmú, bronzsörényű fickó. Vödörszámra öntözi magára a vizet a kútnál. Szája vastag, arca barna-piros, szeme üres és buta, mint egy ököré. Az istállóban alszik a lovakkal. Ő segít nyeregbe, mikor reggelente kilovagolok. Hazaérkezve megengedem, hogy leemeljen az agyonnyargalt, habos szájú állatról. Égővörös hajam kibomlik. Imádom, mikor a szél lobogtatja. Blúzomon a fűzőt meglazítom, mert szorítja a sajnos igen lassan növekedő mellemet. Ingvállam lecsúszik, szétnyílik. Legszívesebben végigvágnék ostorommal Trenka Matyin, mert bárgyú, kocsonyás tekintete észre sem veszi e kínálkozást. Egyébként nélküle is le tudnék ugrani a lóról. Fürge vagyok, mint a csík. De jólesik, igenis, nekem esik jól szorosan hozzátapadni Trenka Matyi izmos melléhez, combjaihoz és hozzádörzsölődve lassan talajt érni. Vérem folyékony parázzsá válik ilyenkor. Persze tisztában vagyok azzal, hogy én csak rangombélivel hentereghetek, selyemmel vetett ágyban, Máriusz atya áldása után.

Lehet, hogy én is boszorkány vagyok?

Szepes Mária (1908–2007) a magyar spirituális irodalom kiemelkedő alakja, író, költő, műfordító és okkultista. Legismertebb műve, A Vörös Oroszlán (1946), mára kultikus státuszt ért el, és a tudatfejlődés, reinkarnáció és halhatatlanság témáit járja körül. Műveiben ötvözte a mélypszichológiai tudást, a filozófiai mélységet és a misztikus hagyományokat, ezáltal olyan különleges életművet hozott létre, amely a mai napig inspirálja az olvasókat. Számtalan műfajban dolgozott élete során. Mese, regény, tudományos- fantasztikus regény, pszichológiai-karakterológiai tanulmány kötetek, önéletrajzi regény, ezoterikus tananyagok, versek, novellák, cikkek, filmforgatókönyvek, színművek, valamint meditációk, misztériumjátékok alkotója, dramaturgja, mely műfajokban mind otthonosan és felszabadultan mozgott, hatalmas tudásbázissal a háttérben. Írásaiban gyakran alkalmazott szimbolikus nyelvezetet, hogy az olvasót mélyebb önismeretre és transzcendens tapasztalatokra ösztönözze.

Pályafutása során számos követőt és tisztelőt szerzett nemcsak Magyarországon, hanem külföldön is. Szepes Mária munkássága a mai napig élő és aktuális, művei a spirituális keresők alapolvasmányai közé tartoznak. Életműve több mint 80 önálló kötetet ölel fel, munkássága nemzetközileg is elismert: művei angol, német, szerb, szlovák, portugál, spanyol, olasz és román nyelven is megjelentek.

Ahogy ő maga fogalmazott: „A lélek örök vándor, aki minden tapasztalattal egyre közelebb jut valódi önmagához.” Szepes Mária életműve ma is élő inspiráció mindazok számára, akik a szellemi út keresői.

Szellemi munkásságának, emlékének ápolásával a Szepes Mária Alapítványt bízta meg.

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY –

Egy örökség, amely tovább él

A Szepes Mária Alapítvány 1996 óta jegyzett nonprofit szervezet, valódi kibontakozását azonban 2007-ben kezdte meg – teljesítve ezzel az írónő akaratát. A tudás lángját közvetlen tanítványaira bízta.

Küldetésünk nem kevesebb, mint az örökség életben tartása, méltó gondozása.

Az Alapítvány fő tevékenységei:

szellemi hagyaték ápolása, kéziratok, hangfelvételek, fotódokumentumok digitális archiválása, irodalmi és kulturális közvetítés, ismeretterjesztés, képességfejlesztő programok gyerekeknek és felnőtteknek egyaránt, az ökológiai tudatosság és az egészségtudatos életmód terjesztése.

Munkánkat támogatja többek között: Szintézis Szabadegyetem, Petőfi Irodalmi Múzeum, Csillagpor Olvasókör és hivatásuk iránt elkötelezett, kiváló munkatársak.

Köszönjük, hogy velünk együtt őrzi ezt az örökséget!

Kérjük, adományával vagy adója 1%-ával támogassa munkánkat.

Székhely: 1026 Budapest, Júlia utca 13.

www.szepesmariaalapitvany.hu

info@szepesmariaalapitvany.hu

facebook.com/szepesmaria

Adószám: 18126934-1-41

Számlaszám (K&H Bank): 10403181-00015795-00000003