Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

1. AFFÉR AZ ÓCEÁNJÁRÓN

2. A GYŰLÖLET KOHÓJA

3. MI TÖRTÉNT A RUE DE MAULE-ON

4. DE COUDE GRÓFNÉ

5. ÖSSZEESKÜVÉS, AMELY KUDARCOT VALLOTT

6. A PÁRBAJ

7. A SIDI AISSA-I TÁNCOSNŐ

8. KÜZDELEM A SIVATAGBAN

9. „NUMA EL ADREA”

10. AZ ÁRNYAK VÖLGYÉN ÁT

11. JOHN CALDWELL

12. HAJÓK, AMELYEK TALÁLKOZNAK

13. A „LADY ALICE” HAJÓTÖRÉST SZENVED

14. VISSZA A PRIMITÍV VILÁGBA

15. MAJOMBÓL VADEMBER

16. AZ ELEFÁNTCSONTRABLÓK

17. A VAZIRIK FEHÉR TÖRZSFŐJE

18. A HALÁL SORSJÁTÉKA

19. AZ ARANYVÁROS

20. LA

21. A HAJÓTÖRÖTTEK

22. OPAR KINCSESKAMRÁI

23. AZ ÖTVEN BORZALMAS FÉRFI

24. HOGY KERÜLT TARZAN ÚJRA OPARBA?

25. AZ ŐSERDŐN KERESZTÜL

26. A MAJOMEMBER ELMÚLÁSA

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Edgar Rice Burroughs

TARZAN VISSZATÉR

fordította:
Czeke Marianne

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-436-8 EPUB
ISBN 978-963-559-437-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1913

az elektronikus kiadás az 1966. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
The Return of Tarzan

a borító Winslow Homer (1836 – 1910)
Homosassa Jungle című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
AFFÉR AZ ÓCEÁNJÁRÓN

- Magnifique! - tört fel halkan a szó De Coude grófnőből.

- Szólt valamit? - kérdezte a gróf, fiatal felesége felé fordulva. - Mi gyönyörű? - És a gróf széjjelnézett, felesége bámulatának tárgyát kutatva.

- Ó, semmi, semmi, drágám! - felelte a grófné, és amúgy is piros arca még mélyebben elpirult. - Csak eszembe jutott, hogy milyen bámulatosak azok a felhőkarcolók ott New Yorkban.

A szép grófné kényelmesebben elhelyezkedett fekvőszékében, s újra felvette a képeslapot, amelyet ama bizonyos „semmi” miatt ejtett le az imént.

Férje újra elmerült könyvében, de nem minden csodálkozás nélkül, hogy felesége most egyszerre bámulatot érez ugyanazok az épületek iránt, amelyeket három nap előtt New Yorkban rémeseknek bélyegzett.

De a gróf hamarosan letette a könyvet.

- Nagyon unalmas ez, Olga, azt hiszem, legjobb lesz, ha felkutatok néhány embert, akik szintén unatkoznak, talán elegen leszünk egy kártyapartihoz.

- Kedves barátom, maga nem valami udvarias, de megbocsátok, mivel én is éppen úgy unatkozom. Hát csak menjen a maga kiállhatatlan kártyáihoz!

Mikor férje eltávozott, az asszony lopva egy magas fiatalember alakját figyelte, aki kényelmesen nyújtózkodott egy közeli széken.

- Magnifique! - suttogta még egyszer.

Olga De Coude grófné húszéves volt, a férje pedig negyven. Nagyon hűséges, tisztességes feleség volt ugyan, de minthogy férje megválasztásában semmi része se volt, aligha valószínűtlen feltevés, hogy nem volt őrülten és szenvedélyesen szerelmes abba, akit a sors és főúri orosz apja szemeltek ki a számára. És azért, hogy egy gyönyörű idegen férfi láttára ilyen tetszésnyilvánításra fakadt, nem szabad őt hűtlen természetűnek tartanunk. Egyszerűen elragadtatását fejezte ki, mint ahogy elragadtatást érzett volna akármilyen más fajhoz tartozó, különösen szép élőlény láttára.

Mikor a titkos pillantás profilján pihent, a fiatalember éppen felkelt, hogy elhagyja a fedélzetet. De Coude grófné intett egy arra menő pincérnek:

- Ki ez a fiatalember? - kérdezte.

- A bejegyzés szerint Tarzan úr, Afrikából - felelte a pincér.

- No, az ugyan elég nagy uradalom - gondolta a fiatalasszony, és érdeklődése fokozódott.

Tarzan a dohányzó felé tartva, váratlanul két férfira bukkant, akik a terem előtt izgatottan sugdolóztak. Nem méltatta volna őket még futó gondolatra se, ha véletlenül az egyik különösen alattomos tekintetet nem vet feléje. Tarzannak a drámabeli gonosz intrikusok jutottak eszébe, amilyeneket a párizsi színházakban látott. Mindkettő nagyon barna volt, s ez, valamint vállvonogatásuk meg titokzatos pillantásaik, amelyekkel nyilvánvaló intrikáikat kísérték, csak fokozta a hasonlóságot.

Tarzan belépett a dohányzóba, és egy széket keresett, amely egy kicsit távolabb állt a többiektől. Társalogni nem volt kedve, az abszintjét szürcsölgetve szomorúan gondolt vissza az utolsó néhány hét eseményeire. Újra meg újra eltöprengett azon, vajon helyesen cselekedett-e, amikor születési jogát átengedte valakinek, akinek semmivel se tartozott. Igaz, hogy szerette Claytont, de nem erről volt szó. Nem Cecil William Clayton, Greystoke lordja kedvéért tagadta meg származását, hanem azért a nőért, akit mindketten szerettek, s akit a sors különös szeszélye Greystoke lordjának juttatott és nem neki.

Az, hogy a lány is szerette őt, csak nehezítette sorsát, és- tudta mégis, hogy nem tehetett egyebet, mint amit tett azon az estén, a kis vasútállomáson, a messze wisconsini erdőkben. Ő csak a lány boldogságával törődött, és az a kevés tapasztalat, amit a civilizált emberek között szerzett, arra tanította, hogy pénz és rang nélkül a legtöbb asszony élete tűrhetetlen, Jane Porter pedig pénzre és rangra született, s ha Tarzan ezt elveszi jövendőbeli férjétől, bizonyosan kínba és nyomorúságba taszítja Jane-t. Hogy a lány talán elhagyná Claytont, ha ez rangját és uradalmait elveszíti, még csak eszébe se jutott Tarzannak, mert ő másokról is feltette ugyanazt a lojalitást, amely neki veleszületett, gyökeres tulajdonsága volt. És ebben az esetben nem is csalódott. Ha volt valami, ami Jane Portért erősebben kötötte volna Claytonhoz, az csak ilyenféle szerencsétlenség lehetett.

Tarzan gondolatai a múltból a jövő felé kalandoztak. Igyekezett örvendő érzéssel gondolni arra, hogy visszatér a dzsungelbe, gyermekkori otthonába, a kegyetlen, vad dzsungelbe, ahol huszonkét éve közül húszat eltöltött. De ki, mi fogja üdvözölni a miriádnyi élőlény közül ott a dzsungelben? Senki. Legföljebb Tantort, az elefántot nevezheti barátjának. A többiek vagy üldözni fogják, vagy menekülnek előle, mint azelőtt.

Ha semmi egyebet nem adott is a civilizáció Tarzannak, a dzsungel fiának, arra mégiscsak megtanította, hogy kívánja a magafajtájabeliek társaságát, és igazi örömét lelje, ha vele egyívásúakkal pajtáskodhat. Nehéz volt elgondolnia olyan világot, ahol nincs barátja, ahol nincs olyan élőlény, aki azt a nyelvet beszéli, amelyet ő most már annyira megszeretett. Éppen ezért kevés örömmel nézett Tarzan a jövő elé, amelyet magának kitervelt.

Amint ott üldögélt, cigarettázva és töprengve, tekintete egy tükörre esett, amelyben egy asztal tükröződött, s amely körül négy ember kártyázott. Ebben a pillanatban az egyik éppen felkelt, hogy távozzék, és ugyanakkor egy másik közeledett. Tarzan jól látta, amint udvariasan ajánlkozik, hogy elfoglalja az üres helyet, nehogy a játszmát félbe kelljen szakítani. Ez az egyén a kisebbik volt a két alak közül, akiket Tarzan suttogni látott a dohányzó ajtaja előtt.

Ez valahogy felkeltette Tarzanban az érdeklődés gyenge kis szikráját, úgyhogy jövendő sorsáról elmélkedve, figyelte a tükörben a mögötte levő asztal körül kártyázó társaságot. Az imént érkezett kártyázón kívül Tarzan csak az egyik úriembert ismerte, aki az új játékossal szemben ült, tudta, hogy az Raoul de Coude gróf, akire egy előzékenykedő pincér figyelmeztette, mint a hajó egyik hírességére, megemlítve róla, hogy magas állása van a francia hadügyminisztériumban.

Tarzan szeme egyszerre odatapadt a tükörre. Belépett a másik sötét arcú intrikus, és a gróf széke mögött megállt. Tarzan látta, hogy lopva körültekintget, de Tarzan figyelő pillantását nem vette észre. Alattomosan kihúzott valamit a zsebéből. Tarzan nem láthatta, mit, mert a férfi keze eltakarta.

Ez a kéz lassan közeledett a grófhoz, és titkon becsúsztatott valamit a zsebébe. Aztán is ott maradt egyhelyben, és figyelte a francia kártyást. Tarzan nem tudta, mire vélje a dolgot, de most már csupa szem és fül volt, és a legkisebb részletet se szalasztotta el.

A játék még vagy tíz percig folyt, s ezalatt a gróf meglehetősen nagy összeget elnyert attól az úrtól, aki az előbb csatlakozott hozzájuk. Tarzan most észrevette, hogy a gróf széke mögött álló egyén fejével int szövetségesének. Ez nyomban felállt, és ujjal mutatott a grófra:

- Ha tudtam volna, hogy ez az úr hivatásos hamiskártyás, nem vállalkoztam volna olyan készségesen arra, hogy részt vegyek a játékban!

A gróf és a két másik játékos azonnal felugrottak.

De Coude arca elsápadt.

- Hogy érti ezt, uram? Tudja, hogy kivel beszél?

- Csak azt tudom, hogy utoljára beszélek olyan emberrel, aki a kártyánál csal! - válaszolta a fickó.

A gróf áthajolt az asztalon, és tenyerével szájon ütötte a vádlóját. A többiek körülfogták őket.

- Tévedés van a dologban! - kiáltotta az egyik kártyás. - Hiszen ez De Coude gróf Franciaországból.

- Ha tévedtem, nagyon szívesen bocsánatot kérek - mondta amaz -, de mielőtt ezt megtenném, szíveskedjék megmagyarázni a gróf úr, mik azok a fölösleges kártyák, amiket az oldalzsebébe csúsztatott.

Ekkor az, aki a kártyákat a gróf zsebébe csúsztatta, elfordult, hogy elillanjon a szobából, de bosszúságára a kijárást elzárta előle egy szürke szemű idegen.

- Bocsánat! - mondta nyersen a férfi, és el akart lépni mellette.

- Várjon! - felelte Tarzan.

- Ugyan miért, uram! - kiáltott fel a másik. - Engedjen kimenni!

- Várjon - mondta Tarzan -, azt hiszem, itt olyan dologról van szó, amelyet ön meg tud magyarázni.

A fickó erre elveszítette türelmét, és halk káromkodással megragadta Tarzant, hogy félrelökje A majomember csak mosolygott, mikor a nagydarab embert meglóbálta, és kabátja gallérjánál fogva visszakísérte az asztalhoz, miközben az szitkozódott és kapálózott. Ekkor tapasztalta ki Nicolas Rokoff először azokat az izmokat, amelyek tulajdonosukat győzelemre segítették Numával. az oroszlánnal meg Terkozzal, a hím majommal való küzdelmeiben.

Az az ember, aki a grófot megvádolta, a másik kettővel együtt várakozva nézett a grófra. Más utasok is odagyűltek a zajra, és valamennyien lesték mi lesz.

- Ez a fickó megörült - mondta a gróf -, nagyon kérem önöket, motozzon meg valamelyikük.

- A vád nevetséges - mondta az egyik kártyázó.

- Nyúljon csak be a gróf kabátzsebébe, majd meglátja. hogy a vád nagyon is komoly - erősködött a fickó. A többiek haboztak, mire ő odalépett a grófhoz, és azt mondta: - Ha senki más nem akad, megteszem én magam.

- Nem, uram - mondta a gróf -, én csak úriembernek engedem meg, hogy megmotozzon.

- Fölösleges a grófot megmotozni, a kártyák a zsebében vannak, láttam, mikor odatették őket.

Mindannyian meglepődve fordultak az új jövevény felé, s egy jónövésű fiatalembert pillantottak meg, aki a gallérjánál fogva egy ellenszegülő foglyot tuszkolt feléjük.

- Ez összeesküvés! - kiáltotta a gróf. - Nincsenek kártyák a zsebemben! - S ezzel kezét a zsebébe dugta. Kínos csend uralkodott ezalatt a kis csoportban. A gróf egyszerre halálsápadt lett, és lassan kihúzta zsebéből a kezét, amelyben ott voltak a kártyák.

Rémült csodálkozással nézett széjjel, és lassan a szégyen pírja öntötte el az arcát. A szánalom és a megvetés kifejezését látta a körülötte állókon, akik egy férfi becsületének pusztulását szemlélték ebben a percben.

- Igenis összeesküvés, uram - szólalt meg újra a szürke szemű idegen. - Uraim - folytatta a többiek felé fordulva -, a gróf úr nem tudta, hogy azok a kártyák a zsebében vannak, tudtán kívül tették oda őket, mialatt játszott. Itt ültem abban a székben, és a szemben levő tükörben mindent láthattam. Ez az ember, akit éppen akkor fogtam el, mikor el akart illanni, tette a kártyákat a gróf zsebébe.

De Coude Tarzanról a fogolyra nézett.

- Mon Dieu! Nicolas! Te vagy az?

Aztán vádlójához fordult, és élesen szemügyre vette.

- Önt pedig nem ismertem meg így szakállasán, Paulvitch. Most már mindent értek. Egészen világos a dolog, uraim.

- Mit csináljunk, uram? Adjam át ezt az embert a hajóskapitánynak? - kérdezte Tarzan.

- Nem, barátom - mondta gyorsan a gróf, ez egészen személyes ügy, és kérem, ne foglalkozzék vele. Elég, hogy tisztázhattam magamat a vád alól. Minél kevesebb dolgunk van az ilyenféle gazemberekkel, annál jobb. De hogy köszönjem meg önnek, uram, a nagy szívességet, amelyet nekem tett? Engedje meg. hogy névjegyemet átadjam, s ha valamikor szolgálatára lehetnék, emlékezzék rá, hogy mindenben rendelkezésére állok.

Tarzan elengedte Rokoffot, aki cinkostársával, Paulvitchcsal együtt kisietett a szobából. Mikor Tarzan mellett elmentek, Rokoff odafordult hozzá:

- Azt hiszem, megbánja még, hogy a mások dolgába avatkozott

Tarzan mosolygott, aztán meghajolva a gróf előtt, átadta neki a maga névjegyét.

A gróf elolvasta:

C. JOHN TARZAN

- Tarzan úr - mondotta aztán -, igazán jobban szeretném, ha sohase pártolt volna, mert ezzel Európa két legmegrögzöttebb gonosztevőjének a gyűlöletét vonta magára. Kerülje őket, uram, mindenütt kerülje őket

- Voltak már félelmetesebb ellenségeim is, kedves gróf úr - felelte nyugodt mosollyal Tarzan -, és íme, mégis élek, sértetlenül. Azt hiszem, egyikük se fogja módját ejteni, hogy nekem árthasson.

- Reméljük, hogy nem - mondta De Coude gróf -, de azért mégsem árt, ha résen van, és ha tudja, hogy ma olyan ellenséget szerzett, aki semmit se felejt el, semmit se bocsát meg, és akinek gonosz elméje szüntelenül új meg új kegyetlenségeket tervei azok ellen, akik őt valaha ki játszották vagy megbántották. Azt állítani, hogy Rokoff Miklós ördög, igazán sértés lenne Sátán őfelségére nézve.

Mikor Tarzan aznap este a fülkéjébe lépett, egy összehajtogatott levélkét talált a földön, amelyet valószínűleg az ajtó alatt tolhattak be. Felbontotta és elolvasta:

„Tarzan úr! Felteszem, hogy nem volt tisztában azzal, mennyire súlyos a sértés, amelyet elkövetett, különben nem cselekedett volna így. Hajlandó vagyok feltenni, hogy tudatlanságból cselekedte azt, amit tett, és nem akart egy idegent megsérteni. Éppen ezért szívesen megengedem önnek, hogy bocsánatot kérjen, és ha egyúttal biztosít arról, hogy többé nem avatkozik olyan dolgokba, amelyek nem önre tartoznak, elejtem az ügyet - máskülönben...

De biztosra veszem, hogy belátja, okosabb, ha ajánlatomat minden teketória nélkül elfogadja.

Teljes tisztelettel, Nicolas Rokoff.”

Tarzan ajkán egy pillanatra kegyetlen mosoly jelent meg, aztán kiverte a fejéből az egész ügyet.

Egy közeli fülkében De Coude grófné beszélgetett férjével:

- Miért olyan komoly, kedves Raoul? - kérdezte - olyan mogorva már egész este, mi lelte?

- Olga, Nicolas itt van a hajón, tudta?

- Nicolas? - kiáltott fel az asszony. - Hisz ez lehetetlen! Nicolas-t Németországban letartóztatták!

- Én is ezt hittem, míg ma nem találkoztam vele. Itt van a másik gazember is, az a Paulvitch. Olga, nem tudom tovább tűrni a zaklatást. Előbb-utóbb mégis ki fogom őt szolgáltatni a hatóságoknak. Tényleg kedvem lenne mindent megmagyarázni a kapitánynak, mielőtt kikötünk. Francia hajón elvégre a legkönnyebb volna elintézni ezt a mi nemezisünket.

- Ne, ne Raoul! - kiáltott fel a grófné, és térdre borult férje előtt, amint ez lehajtott fővel ült a díványon. - Ne tegye. Emlékezzék rá, mit ígért nekem, ó, mondja, hogy nem teszi! De ne is fenyegesse!

De Coude a kezébe vette felesége kezét, s egy darabig elnézte sápadt arcát, mintha onnan akarta volna kiolvasni az igazi okot, amiért ezt az embert annyira védelmébe vette.

- Hát legyen úgy, amint kívánja, bár nem tudom megérteni - mondta végre. - Ő igazán nem tarthat számot már sem a szeretetére, sem a tiszteletére vagy a hűségére. Hiszen örökösen fenyegeti az életét és a becsületét, meg a férje életét és becsületét; bár sose kellene megbánnia, hogy védelmébe vette.

- Én nem védem őt, Raoul, azt hiszem, éppen úgy gyűlölöm, mint maga, de hiába, a vér nem válik vízzé!

- Ma nagy kedvem lett volna megtapasztalni, milyen a vére! Olga, az a két ember szántszándékkal be akarta szennyezni a becsületemet! - Ezzel elmondta mindazt, ami a dohányzóban történt. - Ha az az idegen nincs ott, hát sikerül is nekik, mert ki hitt volna a szavamnak, ha a két kártyát csakugyan megtalálják a zsebemben? Már szinte magam is kételkedni kezdtem, mikor az a bizonyos Tarzan úr egyszerre csak odahozta a maga drága Miklóskáját, és megmagyarázta az egész alávaló históriák

- Tarzan úr? - kérdezte a grófné láthatólag meglepetten.

- Igen. Ismeri őt, Olga?

- Láttam. Egy pincér mutatta.

- Nem tudtam, hogy a hírességek közül való - mondta a gróf.

Olga egyébről kezdett beszélni. Egyszerre rájött, hogy bizony nehezen tudná megmagyarázni, miért is mutatta neki a pincér a szép Tarzan urat. Lehet, hogy egy kicsit el is pirult, mert hiszen a gróf mintha egy kicsit kutató pillantással nézett volna rá.

- Ó, gondolta magában - a rossz lelkiismeret nagyon gyanús dolog.

2.
A GYŰLÖLET KOHÓJA

Tarzan másnap csak késő délután látta viszont útitársait, akiknek dolgába a fair play iránt való szeretete sodorta. Aztán egész váratlanul rábukkant Rokoffra és Paulvitchra, mégpedig éppen olyankor, amikor ezek a legkevésbé örültek társaságának.

A fedélzetnek egy akkor éppen elhagyatott helyén állottak, és mikor Tarzan rájuk akadt, egy nővel beszélgettek nagyon élénken. Tarzan látta, hogy a nő előkelő ruhában volt, s karcsú, szép termetéről ítélve, fiatal lehetett, de sűrűn le volt fátyolozva, és így az arcát nem láthatta.

A férfiak kétféléi álltak a nő mellett, s mindhárman hátat fordítottak Tarzannak, úgyhogy egészen közel férkőzhetett, anélkül, hogy azok észrevehették volna. Azt látta, hogy Rokoff fenyegetőzik, az asszony pedig könyörög, de idegen nyelven beszéltek, és így inkább csak kitalálta, hogy a nő fél.

Rokoff magatartásán annyira látszott, hogy egyenesen fizikai erővel fenyeget, hogy a majomember a veszély atmoszféráját érezve, egy percre megállt a három alak mögött. Alighogy megállt, a férfi máris durván megragadta a nő csuklóját, mintha kínzással akarna belőle egy ígéretet kicsalni. Hogy mi történt volna, ha Rokoff keresztülviheti szándékát, azt legföljebb sejteni lehet, mert a valóságban nem került erre sor. Ahelyett acélujjak ragadták meg a vállát, s minden teketória nélkül megfordították, hogy megint annak az idegennek hideg, szürke szemébe kelljen tekintenie, aki már előtte való nap is meghiúsította szándékait.

- Sapristi![1] - ordította dühösen Rokoff Miklós. - Mit akar? Megőrült, hogy ennyire meg meri sérteni Rokoff Miklóst!

- Ez a válaszom a levélkéjére - mondta halk hangon Tarzan. - Azután pedig olyan erővel hajította el Rokoffot, hogy az négykézláb nekilapult a korlátnak.

- Ördögadta fickója! - üvöltött Rokoff. - Disznó, ezért meghalsz! - És talpra ugorva nekirohant Tarzannak, miközben oldalzsebéből pisztolyát igyekezett előrángatni. A fiatal nő rémülten hátrált.

- Miklós! Ne, ne tedd! Hamar, uram, meneküljön, mert biztosán megöli! - Menekülés helyett azonban Tarzan Rokoff elé lépett és azt mondta:

- Ne csináljon bolondot magából.

Rokoff, akit valóságos dühroham fogott el, amiért az idegen ennyire megalázta, végre kihúzta zsebéből a pisztolyt. Megállt, felemelte, és Tarzan mellének szegezve megrántotta a kakast. A kakas csattanása mutatta, hogy üres kamrára ütődött. A majomember keze hirtelen előre nyúlt, egy csavarintás, a revolver nagy ívben repült át a hajó korlátján, és belezuhant az Atlanti-óceánba.

Egy pillanatra a két férfi egymás szemébe nézett. Rokoff visszanyerte önuralmát. Ő szólalt meg először.

- Kétszer avatkozott az úr olyan dologba, amihez semmi köze. Kétszer volt kedve megalázni Rokoff Miklóst. Az első sérelmet elnéztem abban a hiszemben, hogy tudatlanságból cselekedett, de ezt nem fogom elnézni. Ha az úr még nem tudja, ki Rokoff Miklós, hát ez a szemtelensége biztosítja, hogy később éppen eleget fog tudni róla.

- Ön gyáva gazember, uram, ennyi az egész, amit tudnom kell önről - felelte Tarzan. - Ezzel a fiatalasszony felé fordult, hogy megkérdezze, fájdalmat okozott-e neki ez az ember? De az addigra eltűnt. Aztán egy pillantásra se méltatva se Rokoffot, se a társát, továbbsétált a fedélzeten.

Tarzan akaratlanul is azon tűnődött, vajon miféle összeesküvés lehet ez, és mi a két férfi terve? A fátyolos nő is valamennyire ismerősnek tetszett előtte, de mivel az arcát nem láthatta, nem tudta, látta-e már azelőtt. Egy dolog feltűnt neki, mégpedig egy sajátságos ötvösmunkájú gyűrű az asszony kezén, amelyet Rokoff megragadott, s ezért elhatározta, hogy figyelni fogja a nők ujjait, hogy megállapítsa, melyik az, akit Rokoff üldöz, s így megtudja, tovább is sértegeti-e?

Tarzan visszatért fekvőszékéhez, és elgondolkozott az emberi Önzés, kegyetlenség és rosszakarat számtalan példáján, amiket azóta tapasztalt, amióta négy év előtt megpillantotta az első emberi lényt, a fürge, fekete Kulongát, akinek gyors dárdája aznap eltalálta Kalának, a nőstény majomnak életerét, és Tarzant megfosztotta az egyetlen anyától, akit valaha ismert.

Visszagondolt a király megöletésére, aki a patkányarcú Szalonka törzs áldozata lett. Eszébe jutott Porter professzor meg a családja, akiket az Arrow lázongó legénysége cserbenhagyott. Eszébe jutott, hogy kegyetlenkedtek Mbonga harcosai és asszonyai foglyaikkal, eszébe jutott a. kicsinyes irigykedés, amelyet a nyugati partvidék polgári és katonai tisztviselői között tapasztalt, ahol a civilizált világgal megismerkedett.

- Mon Dieu - mondotta magában -, hiszen mind egyformák. Csalás, gyilkosság, hazugság, verekedés, és mindez csupa olyanért, amiért küzdeni a vadon állatai magukhoz méltatlannak tartanák -, pénzért, amelyen megvásárolhatják a korcsokhoz való pusztító örömöket. És az ember, akit ostoba szokásai így lenyűgöznek és rabbá tesznek, mégis rendíthetetlenül hiszi, hogy ő a teremtés ura, és csak ő tudja élvezni az élet igazi gyönyörűségeit. A dzsungelben bizony aligha állna félre valaki, hogy más elvehesse a párját. Ostoba világ ez, félkegyelmű világ és Tarzan a dzsungel fia bizony bolond dolgot művelt, amikor feláldozta a vadon szabadságát és boldogságát csak azért, hogy ebbe a világba eljöhessen.

Miközben így üldögélt, egyszerre elfogta az az érzés, hogy hátulról figyelik. A vadállat régi ösztöne áttörte a civilizáció vékony mázát, és Tarzan olyan gyorsasággal fordult hátra, hogy a fiatalasszonynak, aki lopva figyelte, ideje sem volt szemeit lesütni, és a majomember szeme máris kutatólag fúródott az övébe. Aztán, mikor lesütötte a szemét, Tarzan látta, hogy bíborhullám borítja el a félrefordított arcot.

Tarzan elmosolyodott civilizálatlan cselekedetének eredményén. mert ő bizony nem fordította el a tekintetét, mikor az a fiatalasszonyéval találkozhatott. Nagyon ifjúnak látszott, és szinte jólesett ránézni. De még valami ismerős vonás is volt benne, úgyhogy Tarzan törni kezdte a fejét, vajon hol találkozhatott már vele? Megint elfoglalta előbbi helyét, és akkor látta, hogy a nő elhagyja a fedélzetet Amint elhaladt mellette, Tarzan utánanézett, azt remélve, hogy felfedez valamit, ami választ ad neki arra, ki lehet.

Nem is csalódott, mert elmenőben egyik kezét a nyakára omló hullámos hajtömeghez emelte, azzal a sajátságos asszonyi gesztussal, amely elárulja, hogy érzi a hátulról rászegeződő méltányló pillantást - és Tarzan ezen a kézen felfedezte azt a gyűrűt, amelyet az imént a fátyolos nő ujján látott.

- Ó, hát ezt a szép nőt üldözi Rokoff! - Tarzan csak úgy kényelmesen eltűnődött azon, vajon ki lehet ez az asszony, és miféle vonatkozás lehet egy ilyen bájos teremtés és a durva, szakállas orosz között? Aznap estebéd után Tarzan a fedélzet előrésze felé ballagott, s ott maradt, míg besötétedett. Társalgott a hajó másodtisztjével, és mikor azt másfelé szólították a kötelességei, lustán a korlátnak dőlt, figyelve a holdfény játékát a gyengéden hömpölygő hullámokon. Félig eltakarta az emelőgép, úgyhogy a két férfi, aki a fedélzeten közeledett feléje, nem láthatta meg. Tarzan eleget hallott a beszélgetésükből; hogy mögéjük kerülve, és követve őket megtudja, mi rosszban törik a fejüket A hangban ráismert Rokoff hangjára, és látta, hogy a társa Paulvitch.

Tarzan csak néhány szót hallott: „És ha kiált, fojtogathatod addig, amíg…” Ennyi elegendő volt arra, hogy felkeltse benne a kalandvágyat, és így szemmel tartotta a két férfit, akik most gyorsan végigmentek a fedélzeten, követte őket a dohányzóig, de ott a küszöbön éppen csak megálltak és benéztek, láthatólag azért, hogy megállapítsák, benn van-e a teremben az, akit keresnek.

Azután egyenesen az első osztályú fülkék felé tartottak, az úgynevezett sétafödélzeten keresztül. Itt már nehezebb volt Tarzannak elkerülni, hogy rajtakapják, de mégis sikerült neki. Ahogy az egyik keményfaajtó előtt megálltak. Tarzan egy összekötő folyosóba osont, mely alig volt tőlük tizenkét lábnyira

A férfiak kopogtak, s egy női hang franciául kérdezte: - Ki az?

- Én vagyok. Olga. Nicolas - felelte Rokoff már jól ismert torokhangján. - Bejöhetek?

- Mért nem hagyod már abba az üldözést. Nicolas? - hallatszott az asszony hangja a vékony deszkaajtó mögül. - Én sohase bántottalak.

- Ugyan, Olga - biztatgatta a férfi -, hiszen csak néhány szót akarok váltani veled. Nem bántlak. be se megyek a fülkédbe; de hát nem kiabálhatom át az ajtón a mondanivalómat!

Tarzan hallotta, amint belülről eltolták a reteszt. Kilépett rejtekhelyéről annyira, hogy lássa, mi történik, ha kinyílik az ajtó, mert visszaemlékezett az imént hallott vésztjósló szavakra: „És ha kiált fojtogathatod…”

Rokoff éppen az ajtó előtt állt. Paulvitch odalapult a túlsó folyosó faburkolatához. Az ajtó kinyílt, Rokoff félig belépett, és háttal az ajtónak, halk suttogással beszélt az asszonnyal, akit Tarzan nem láthatott. Aztán hallotta az asszony hangját, amely halkan, de elég érthetően beszélt.

- Nem, Nicolas - mondotta -, ez mind hiábavaló. Akárhogy fenyegetőzöl, nem teszem meg, amit követelsz. Hagyd el, kérlek, a szobát, nincs jogod itt lenni, és megígérted, hogy nem jössz be.

- Jól van, Olga, nem megyek be; de mielőtt végzek veled, még ezerszer visszakívánod majd, bár megtetted volna azonnal, amire kértelek. Végül úgyis én leszek a nyertes, hát sokkal jobb volna, ha megkímélnéd magad a fáradságtól meg az időpocsékolástól, akkor megkímélhetnéd magadat a becstelenségtől is.

- Nem. Nicolas, soha - szakította félbe az asszony, s akkor látta Tarzan, hogy Rokoff Paulvitch felé fordul és bólint neki. Az hamarosan előreugrott a fülke küszöbéig, és elrohant Rokoff mellett, aki nyitva tartotta számára az ajtót. Az utóbbi hamar kilépett, s az ajtó becsukódott. Tarzan hallotta a lakat nyikorgását, amint Paulvitch belülről ráfordította a kulcsot. Rokoff az ajtó előtt állva maradt, lehajtott fővel, mintha lesné a belül levők szavait. Szakállas ajkain kellemetlen mosoly vonult végig.

Tarzan hallotta, amint, az asszony parancsoló hangon kiutasította fülkéjéből a gazembert.

- A férjemért küldök, ő majd elbánik magával, irgalmatlanul.

Paulvitch gúnyos nevetése áthangzott a fényezett ajtószárnyakon.

- Majd a hajóstiszt elhívja az urát, asszonyom - mondta a férfi. - Különben is, már értesítették ezt a, tisztet, hogy ön a fülkéjében zárt ajtók mögött idegen férfiakat szórakoztat!

- Ugyan - kiáltotta az asszony - az uram jól tudja...

- Bizonyosan jól tudja, és jól tudja majd a hajóstiszt is, meg az újságírók, akik valami titkos úton fognak értesülni az esetről, mihelyt kikötöttünk. Gyönyörködni fognak a históriában az ön ismerősei is, mikor majd a reggelijüknél olvassák. Lássuk csak, ma kedd van, igen, mikor majd pénteken olvassák a reggelijüknél, s egy cseppet se fogja csökkenteni az érdeklődésüket, ha megtudják, hogy az, akit őméltósága fogadott, egy orosz inas, pontosabban szólva, a bátyja komornyikja.

- Alexis Paulvitch - hangzott bátran és fagyosan az asszony hangja -, maga gyáva! És jól meg fogja gondolni további követelőzéseit és fenyegetőzéseit, ha egy bizonyos nevet súgok a fülébe. Azt hiszem, akkor hamarosan elhagyja a fülkémet, és nekem itt többé nem lábatlankodik.

Egy percnyi csend következett, amely alatt Tarzan elképzelhette, amint az asszony a gazember felé hajolva a fülébe súgta azt a bizonyos nevet, amelyre célzott. Csak egy percnyi csend volt, azután egy ijedt szitok a férfi részéről, lábak tipródása, egy asszonyi kiáltás - és újra csend.

De alighogy a női sikoly elhangzott, Tarzan máris kiugrott rejtekhelyéből. Rokoff el akart szaladni, de Tarzan megragadta gallérjánál fogva és visszavonszolta. Egyikük se szólt, mert mindketten érezték, hogy valakit gyilkolnak abban a szobában, és Tarzan biztosra vette, hogy Rokoff terve szerint Paulvitchnak nem lett volna szabad ennyire mennie. Érezte, hogy amit ez az ember tervez, az mélyebb és veszedelmesebb, mint a szándékos emberölés.

A majomember habozás nélkül nekivetette vállát az ajtónak, és valóságos faszilánk zuhatagban lépett a fülkébe, Rokoffot maga után vonszolva. Az asszony egy nyugágyon feküdt, míg Paulvitch ujjai a szép nyakat szorongatták. Az áldozat hiába rángatta kétségbeesett erőfeszítéssel a kegyetlen ujjakat, amelyek az életet akarták kiszorítani belőle.

Tarzan belépésére Paulvitch felegyenesedett, és fenyegetően nézett rá. A fiatalasszony kábultan felemelkedett. egyik kezével a torkát fogta és szaggatottan lélegzett. Bár alélt és sápadt volt most, Tarzan mégis felismerte benne azt a nőt, aki a fedélzeten őt nézegette.

- Mi történik itt? - kérdezte Tarzan Rokoff felé fordulva, mert ösztönösen érezte, hogy csak ő lehet a felbujtó. Az ember sunyi tekintettel hallgatott. - Kérem, nyomja meg a csengő gombját, ide kéretjük valamennyi hajóstisztet.

- Nem, nem - kiáltott a fiatalasszony -, biztosra veszem, hogy nem akart komolyan bántalmazni, ne tegye! Felbőszítettem, s erre elvesztette az önuralmát, ennyi az egész. Nem szeretném, ha feszegetnék a dolgot - kérem. - És a hangja olyan könyörgő volt, hogy Tarzan engedett kívánságának, bár jobbik esze szerint itt olyasvalamiről volt szó, amit helyesebb lett volna a hatóságokkal közölni.

- Eszerint ön azt kívánja, hogy semmit se tegyek ez ügyben? - kérdezte.

- Semmit, kérem - felelte az asszony.

- Tűrni akarja, hogy ez a két gazember tovább üldözze önt?

Az asszony erre láthatólag nem tudott mit felelni, és nagyon zavartnak és boldogtalannak látszott. Tarzan rosszakaratú és diadalmas mosolyt látott Rokoff ajka körül. A nő láthatólag nem merte előttük kifejezni kívánságát.

- Akkor hát a magam felelősségére fogok cselekedni - mondotta Tarzan. - önnek is meg a cinkostársának is megmondom, hogy utazásunk végéig figyelni fogom önöket, és ha a legkisebb dologgal is bántani merik ezt a hölgyet, hát majd én magam kérem számon, de előre is megmondhatom, hogy azt nem köszönik meg.

- Most aztán takarodjanak innen! - Ezzel megragadta mind a két jómadarat, és végigpenderítette őket a folyosón, cipője hegyével gyorsítva a mozgásukat. Aztán visszatért a szalonfülkébe a fiatalasszonyhoz. Ez határtalan csodálkozással bámult rá.

- Ön pedig, asszonyom, igen kegyes lenne, ha tudatná velem, mihelyt e gazemberek közül valamelyik alkalmatlankodik.

- Ó, uram, remélem, nem fog megszenvedni azért, hogy velem jót akart lenni. Nagyon leleményes és gonosz ellenséget szerzett magának, aki nem fog nyugodni, míg bosszút nem állhat. Kérem, legyen nagyon óvatos...

- Bocsánat, Tarzan a nevem.

- …Tarzan úr, és ha nem is akartam az esetet a hajóstiszttel közölni, azért ne higgye, hogy nem vagyok szívem mélyéből hálás, amiért ilyen bátor, lovagias védelemben részesített. Jó éjt, Tarzan úr, sohase fogom elfelejteni, amivel önnek tartozom. - És a fiatalasszony igen bájos mosollyal hajolt meg Tarzan előtt, kimutatva tökéletes fogsorát. Tarzan jó éjt kívánva elindult a fedélzetre.

Tarzan kíváncsiságát erősen felkeltette az, hogy két ember van a hajón, akiket Rokoff sérteget. De Coude gróf meg ez az asszony, és egyik se akarja feljelenteni. Elalvás előtt sokat gondolt még a fiatal nőre, akinek élete folyásába a sors ilyen sajátságos módon belekeverte. Most jutott eszébe, hogy nem tudta meg a nevét. Hogy férjes asszony, azt a karikagyűrű bizonyítja - vajon, ki lehet a boldog férj?

Tarzan egészen az utazás utolsó napjáig nem látta viszont a kis dráma szereplőit, akiknek sorsába bepillantást nyert. Ekkor késő délután hirtelen szembekerült a fiatalasszonnyal, amint ellenkező oldalról mind a ketten fekvőszékeik felé igyekeztek. Az asszony bájos mosollyal üdvözölte, és mindjárt szóba hozta a két nap előtti esetet, mintha attól tartana, hogy Tarzan rosszat gondol róla, amiért Rokoffal és Paulvitchcsal ismerős.

- Remélem, uram, nem ítélt el a keddi szerencsétlen eset miatt. Azóta ki se merészkedtem a fülkémből, nagyon szégyellem magamat.

- A gazellákat nem a támadó oroszlánok szerint ítéli meg az ember - válaszolta Tarzan. - Már előtte való nap a dohányzóban is láttam, hogy dolgozik az a két ember, megismertem a módszereiket, s így tudom, hogy támadásuk garancia arra, hogy a megtámadott fél szeplőtlen. Az efféle emberek csak az aljashoz ragaszkodnak, ami jó és nemes, azt gyűlölik.

- Igazán kedves magyarázat - mondta az asszony mosolyogva. - Azt a kártyahistóriát már hallottam, az uram elmondta az egészet. Különösen Tarzan úr erejét és bátorságát csodálta, és igen nagy hálát érez ön iránt.

- Az ura? - kérdezte Tarzan.

- Igen, én De Coude grófné vagyok.

- Máris teljesen megjutalmaz az a tudat, hogy De Coude gróf feleségének szolgálatára lehettem.

- Ó, uram, én már annyira adósa vagyok, hogy a magam erejéből sohase egyenlíthetném ki a tartozásomat, hát kérem, ne szaporítsa az adósságomat még jobban. - És olyan édesen mosolygott rá, hogy Tarzan érezte, még mennyivel nagyobb dolgokat is örömmel megtenne egy férfi, mint amit ő tett, pusztán csak a mosolya öröméért.

Nem látta többé viszont aznap, másnap pedig a partraszállás forgatagában szem elől tévesztette. De mikor elváltak, volt valami az asszony szeme kifejezésében, ami üldözte. Szinte búsnak látszott, mikor arról beszélt, milyen különös gyorsasággal kötik a barátságot tengeri utazásokon, és milyen könnyen szakad meg örök időkre. Tarzan eltűnődött, vajon viszontlátja-e még valaha?

[1] Sapristi! (francia): Átkozott, vagy teringettét! (a Digi-Book Kiadó megj.)

3.
MI TÖRTÉNT A RUE DE MAULE-ON

Párizsba érkezve, Tarzan egyenesen régi barátja, d’Arnot lakására ment, ahol a tengerészhadnagy jól összeszidta, amiért lemondott rangjáról és uradalmairól, holott azok jogosan őt illették volna apja, John Clayton, néhai Lord Greystoke után.

- Őrült vagy, barátom, tisztára őrült - mondta d’Arnot -, hogy ilyen könnyelműen elvetetted nemcsak a vagyont és az előkelő állást, hanem az arravaló alkalmat is, amikor kétséget kizárólag bebizonyíthattad volna az egész világ előtt, hogy ereidben Anglia két legelőkelőbb, legtekintélyesebb családjának vére folyik, nem pedig egy vad nőstény majom vére. Csodálatos, hogy ezt elhitték, különösen csodálatos, hogy Miss Porter ezt hitte. Én bizony sohase hittem, még az afrikai dzsungel sűrűjében sem, amikor fogaddal tépted le prédádról a nyers húst, mint akármelyik vadállat, s a csípőiden törölgetted zsíros kezedet. Amikor még a legkisebb bizonyíték sem tanúsította az ellenkezőjét, már akkor is tudtam, hogy csalódtál, amikor Kalát tartottad anyádnak. És most, amikor a kezünkben van apád naplója arról a rettenetes életről, amelyet anyáddal azon a vad afrikai parton végigélt. előttünk van születésed története, s végül, mint a legmeggyőzőbb bizonyság, gyermekkori ujjlenyomataid a napló lapjain, érthetetlennek tetszett előttem, hogy beéred a névtelen, koldus csavargó szerepével.

- Nem szorulok különb névre, mint a Tarzan név - felelte a majomember -, s ami a koldus csavargót illeti, nem akarok az maradni. Éppen ez a legújabb s remélhetőleg az utolsó kérésem, amellyel önzetlen barátságodhoz fordulok, hogy keríts nekem foglalkozást

- Ugyan, ugyan - tiltakozott d’Arnot -, jól tudod, nem így értettem. Ezerszer megmondtam neked, elég vagyonom van húsz ember számára is, s a fele a tied. És ha mindenemet odaadnám is, felérne-e azzal, amit a barátságod jelent nekem? Megfizetnék-e azokért a szolgálatokért, amiket Afrikában tettél nekem? Sohasem felejtem el, barátom, hogy neked, a te csodálatos bátorságodnak köszönhetem, hogy nem haltam meg máglyán a Mbonga emberevők falujában. Azt se felejtem el. hogy a te nagy odaadásodnak köszönhetem, hogy kilábaltam azokból a szörnyű sebekből, amelyeket ők ejtettek rajtam - hiszen később megtudtam, milyen önmegtagadást jelentett az neked, hogy velem maradtál a majmok amfiteátrumában. amikor a szíved a part felé ösztökélt. Mikor aztán odaértünk a partra, és láttuk, hogy Miss Porter meg a társasága eltávozott, csak akkor értettem meg egy részét annak, amit egy idegen kedvéért tettél. Nem is próbálom meg, hogy mindezt pénzzel megfizessem, Tarzan, de hogy most éppen a pénzemre van szükséged. Barátságom mindig a tied marad, hiszen hajlamaid hasonlók az enyéimhez, és módfelett bámullak. Barátságunkkal nem rendelkezhetem, ellenben a pénzemmel igen, és azt meg is teszem.

- Nem bánom - nevetett Tarzan -, a pénzen nem fogunk összeveszni, élnem kell, tehát pénzre van szükségem. De jobb szeretném, ha dolgom is volna. Semmivel se győznél meg jobban a barátságodról, mint hogyha foglalkozást keresnél nekem. A tétlenség rövidesen megölne. Ami pedig öröklött jogomat illeti, az jó kezekben van. Clayton nem bűnös abban, hogy megfosztott tőle. Ö csakugyan azt hiszi, hogy ö az igazi Lord Greystoke, s a valószínűség amellett szól, hogy jobban beválik angol lordnak, mint az az ember, aki egy afrikai dzsungelben született és nevelkedett. Hiszen tudod, még most is csak félig-meddig vagyok civilizált ember. Csak egy percre fusson el az izzó harag, a vadállat ösztöne elmossa még azt a keveset is, ami kultúrából és csiszoltságból rám ragadt. Aztán pedig, ha bevallottam volna származásomat, megfosztottam volna azt a nőt, akit szeretek, attól a vagyontól és társadalmi állástól, amelyet a Claytonnal való házassága így biztosít neki. Ezt pedig csak nem tehettem meg, ugye, Paul?

- A származás kérdése pedig nem nagyon fontos nekem - folytatta be se várva a választ. - Aki úgy nőtt föl, mint én, se emberben, se állatban nem tud más értéket, mint ami a maga szellemi vagy testi derekasságán alapul. Ezért éppen olyan szívesen emlékezem meg Kaláról mint anyámról, amilyen szívesen próbálom elképzelni azt a szegény, boldogtalan kis angol nőt, aki meghalt egy évvel azután, hogy engem megszült. Kála mindig jó volt hozzám a maga módján, attól a perctől kezdve, hogy az ő szőrös emlőin nevelkedtem. Küzdött értem az erdő vad lakói és saját törzsének vad tagjai ellen, az igazi anya szerető elszántságával.

- És én szeretem őt, Paul, csak akkor tudtam meg, hogy mennyire, mikor Mbonga fekete harcosának dárdája elrabolta tőlem. Gyerek voltam még, amikor ez történt, ráborultam és kisírtam bánatomat, ahogy más gyerek elsírná az anyjának. A te szemedben, barátom, biztosan csak egy utálatos, csúf teremtés lett volna, de nekem szép volt; ennyire átalakítja a szeretet a maga tárgyát. Látod, én beérem vele, ha örökre Kala, a nőstény majom fia maradok.

- Az én szememben nem kisebbít az, hogy ilyen lojális vagy, de azt hiszem, eljön még az az idő, amikor szívesen érvényesítenéd igényeidet. Reméljük, hogy akkor is olyan könnyű lesz, mint amilyen most lett volna. Emlékezz rá, hogy Porter professzor és Philander úr az egyetlen emberek, akik bizonyítani tudják, hogy az a kis csontváz, amelyet anyád s apád kunyhójában találtak, egy antropoid majomcsecsemő csontváza volt és nem Lord Greystoke gyermekéé. Ez a bizonyság igen fontos. Mindketten öreg emberek, és lehet, hogy nem élnek soká. De még csakugyan sose jutott eszedbe, hogy Miss Porter, ha tudná a dolgot, felbontaná Claytonnal az eljegyzését? Könnyen visszaszerezhetnéd mind a vagyonodat és a rangodat, mind a nőt, akit szeretsz. Erre sohase gondoltál?

Tarzan megcsóválta a fejét.

- Nem ismered őt. Semmi se kötné úgy Claytonhoz, mintha valami szerencsétlenség érné. Régi amerikai családból való, és azok büszkék a lojalitásukra.

Tarzan a következő hetet azzal töltötte, hogy felújította Párizzsal való rövid ismeretségét. Napközben a könyvtárakat és képtárakat járta. Valósággal falta az olvasnivalót, és a lehetőségek világa, amely feltárult előtte a kultúra és a tudomány székhelyén, méltán megdöbbentette. Eltűnődött azon, hogy az emberi tudás összeségének milyen apró morzsája az, amelyet az egyes ember egy egész életen át folytatott tanulmány és kutatás eredményeként elsajátíthat. De ő azért csak tanult egész nap, éjjel viszont mulatságba, szórakozásokba vetette magát. Úgy tapasztalta, hogy ez az éjjeli foglalkozás Párizsban nem kevésbé termékeny talaja. Ha nagyon is sok cigarettát szítt, nagyon is sok abszintot ivott, azért volt, mert elfogadta a civilizációt, úgy ahogy találta, azt tette, amit civilizált felebarátai cselekedtek. Újszerű és vonzó volt ez az élet, s azonfelül a lelkében bánat rejtőzött és egy nagy vágyakozás, amelyről tudta, hogy sohasem elégíthető ki. Tanulmányban és kicsapongásban, e két szélsőségben akarta elfelejteni a múltat, és elnémítani a jövő gondját.