A szerelmeseknek és az álmodozóknak

ELSŐ RÉSZ

TÖVISEK HÁZA

1.

Eljövendő tragédiát jósol az ég.

A legfakóbb szürke, mégis vöröslő folt alvadozik a keleti láthatáron – a kelő nap bizonysága. Egyre terjeng, eláztatja a felhőket, és mind távolabb nyújtózik nyugat felé. Ahogy megbúvok a hótól roskadozó fák szövedékében, az új nap közeledtétől félelem inal át a szívemen. Vörös az ég, akár a kiontott vér.

Akár a bosszú.

Már napok óta várok erre a látványra. Úgy van minden, mint a mesékben: előbb a város főterén álló öreg ciprus bont szirmot. Az a fa három évtizede alussza álmát, ezért virágai hideglelős ijedelembe lovallják a városlakókat: az asszonyok hisztérikusak, a férfiak konok beletörődéssel várják a véget. Előbb a virágok, most meg a vérző hajnal. Vajmi keveset tehetek, mert az égbolt nem hazudik. Erdőszél vendéget kap, méghozzá hamarosan.

Fehérlő, fagyos kérge alatt a föld fojtott csendbe burkolódzik. A hó puha és friss a holddal együtt kiteljesedő viharoktól. Most mégsem az eljövendőre gondolok. Itt van dolgom, ebben a néptelen erdőben, fekete fái és korhadt belük közt, kesztyűs kezem mereven feszül az íjra.

Ahogy kikémlelek a holdfényben ázó fatörzs mögül, a környéket fürkészem. Három napja akadtam erre a friss vadcsapásra. A nyomok ide vezettek, otthonomtól tizenöt mérföldre északnyugatra, de az óriásszarvas még várat magára.

– Merre vagy? – suttogom magam elé.

Durva szél rázza a csupasz, megcsontosodott ágakat. Hiába vonom szorosabbra foltvarrott kabátom, a fagyos szél beszökik a réseken. Kétségbeesés űzött ide, az erdő szívébe, messze túl az ásónyomnyi civilizáción, északra, ahol a Les folyó csillog, ahol senki nem mer tanyát verni.

Valami mozgás ragadja meg a figyelmemet. Az állat bevánszorog elém, egyedül, távol a csordától. Suta bal mellső lába lehet a felelős kínkeserves bicegéséért. Émelyít a látvány. Nem a jószág hibája, hogy szenved. A felelősség a sötét istené, aki az Árnyon túl lapul.

Lélegezni is alig merek, ahogy kihúzok egy nyílszárat a tegezből. Gyakorlott mozdulattal húzom fel az íjat, kezem máris az állam alá siklik, az ideg az orrom hegyét érinti, viszonyítási pontként. A szarvas a havat tapodja, valami zöldet keres: valamit olyat, mint a remény, amelyre sosem lelhet rá.

Csakhogy nem vagyok egyedül.

Mélyen magamba szippantom az erdő illatfoszlányait: jég, fa és égett bűz. Figyelmeztető jel, észak felől jön.

Feszülten figyelek. Szokatlan neszekre hegyezem a fülem. Feszültség köti gúzsba tagjaimat, mégis nyugalmat erőltetek magamra, hogy visszatérjek ahhoz, amit tudok; és amit tudok, az annyi, hogy a szag távoli. Elég távoli ahhoz, hogy legyen időm kereket oldani a setétjáró elől, csak igyekeznem kell.

Mire figyelmemmel visszafordulok a szarvas felé, de már elég távolinak tűnik ahhoz, hogy nagy valószínűséggel ne a szívén találjam el. Közelebb pedig nem húzódhatok. Ha a jószág megugrik, sosem érem utol, és az élelmem nem elég, hogy tovább nyújtsam a portyát. Odahaza már olyan kemény a kenyér, mint a szitaszeg, és a szárított húsból is csak pár darabka maradt.

Hát ne tévessz célt.

Állítok íjam szögén, pár hüvelykkel feljebb billentem a nyíl hegyét. Kifújom a levegőt és eleresztem az ideget.

A nyílvessző sikítva szeli a dermesztő levegőt, majd mélyen belefúródik az eleven húsba és a még dobbanó szívbe.

Ma még megéljük a nővéremmel a holnapot.

Az óriásszarvas-csordák utója is eltűnt már évtizedekkel ezelőtt, ám ennek a jószágnak valahogy mégis sikerült a földünkre tévednie. Szegény pára, csak fonnyadt bőr és göcsörtös csont, ki tudja, mikor evett utoljára. Nem sok minden virul a Szürkében.

Sebtében nyúzom meg a késsel, amely nélkül tapodtat se megyek. Gőzölgő húsdarabokat kanyarítok belőle, és olyan szorosan tömködöm a tarisznyámba, amennyire csak tudom. Vér itatja át az irhát. Minden pillanatban átsandítok a vállam felett, a környezetemet pásztázom. Az ég vöröse már kékre hűlt.

Kivágom a májat, amikor a távoli üvöltéstől minden szőrszál felágaskodik a tarkómon. Gyorsabban nyiszálok. Miután kiürítem a hasüreget, az állat horpaszát méregetem. Kis zacskónyi só függ az övemen, de ennyi csak egyetlen setétjárótól óv meg, legfeljebb kettőtől, ha nem túl nagyok. Ahogy az üvöltés bömböléssé terebélyesedik, a sötét hullámként támadó félelemtől megfeszül a testem és szaporán ver a pulzusom.

Kifutok az időből.

Egyetlen mozdulattal lehámozom a súlyos kabátot verítékről csatakos testemről, azután lehúzom véres kesztyűm. A fogam is összekoccan, ahogy zsigeri erővel megborzongok. Átkozottul hideg van. Gyilkos hideg. Leoldom száraz gyapjútunikámat, melyet a csomagomban lapuló borosflaska köré tekertem, és darabos mozdulatokkal magamra rángatom. Az istenekre, nem azért rovom két hete ezt a kietlen senki földjét, hogy csak úgy meghaljak! Ha nem juttatom el az élelmet Elorának, ő is ugyanerre a sorsra jut.

Miután megszabadulok ázott ruhámtól, mindent betuszkolok a véres szarvastetem alá, és felszökkenek a legmagasabb fára, amit találok. Fagyos kérge felsebzi kivörösödött tenyeremet. Mászok, fel a legvékonyabb ágig, ami nagy nyögéssel ugyan, de még elbírja a súlyom. Ujjperceim ropognak, ahogy ökölbe szorítom a kezem, és korgó gyomromon melengetem.

A setétjáró pillanatok múltán kiront a tisztásra, noha nem látom tisztán a formáját. Árnyékfoszlányok, fehérbe olvadó feketeség. Egy ideig a döglött szarvast szagolgatja, azután koslatni kezd a környékén. Görnyedező és egyenetlen hát, azzal a seprűs ostorfarokkal. Összepréselem az ajkamat, hátha úgy nem vacognak annyira.

Az Árnynak – a védőfalnak, ami elválasztja a Szürkét a szomszédos Halottföldtől – távol kéne tartania a túlvilági setétjárókat, csakhogy a népek lyukakról regélnek: hasadékokról a mezsgyén, ami lehetővé teszi a bestéknek, hogy visszatérjenek az élők világába, és elragadni való lelkeken élősködjenek.

A setétjáró nem eleven, mint mi, mégis képes megérezni az óriásszarvas nemrég eltávozott lelkét. Csak remélni tudom, hogy ennyi elég ahhoz, hogy elvonja figyelmét a jelenlétemről. Abban is reménykedtem, hogy a szarvas irhájából kitelik egy új kabát Elorának, a sajátom kifoldozásáról nem is beszélve, de nem lesz időm megnyúzni a jószágot.

A beste végül odébbáll. Tíz percig még lélegzet-visszafojtva várok, amíg az égett bűz ki nem tisztul a levegőből. Csakis ekkor mászok le a fáról.

Gőz száll fel a szarvas teteméről. A hús fele még a csontokon – két hónapra való eledel. Bármily sajgó szívvel is hagyom hátra, a setétjáró közelsége miatt nem vállalhatom a munka befejezésével járó kockázatot. Egyhavi élelemmel kell beérnünk, s ha jól beosztjuk, Elorával tovább is húzhatjuk. Talán egy másik éhségtől támolygó állat majd belebotlik a dögbe.

Felöltöm a kabátomat és a kesztyűmet, vállamra vetem a tarisznyámat, és nekivágok a tizenöt mérföldes hazaútnak Erdőszél felé, morogva a zsákmány súlya alatt. A harmadik mérföldre már nem érzem a lábam, az arcom, a kezem. A szél nem lankad, akárhány istenhez fohászkodom is. Előttük sem titok, hogy rég elhagyott a hitem.

Rámegy az egész nap. Leszáll az este, és lila árnyakkal szövi tele az erdőt. Két mérföld sincs már hátra, amikor meghallom. A tülkök mély, gyászos zúgása felkúszik a völgyből, és veszedelmes vágtára fogja a szívverésem. Az ég megjósolta az eljövendő tragédiát, és nem tévedett.

Az Északi Szél eljött.

2.

Valaha rég a Szürkét a Zöldként ismerték. Három évszázada az ország, a föld a talpunk alatt csak úgy pezsgett az élettől: buján zöldellett, kövei felett tiszta víz csobogott, óriásszarvasok csordái vándorolták be, fái közt énekesmadarak éltek, mint az ökörszem, akiről a nevem kaptam. Senki nem nyelt éhkoppot, mert nem létezett ínség. Virágzottak a nagyvárosok, gazdagságuk kiáradt a környező településekre is. Bővelkedtek még a folyók is, déli síkságok felé hömpölygő árjuk pisztrángtól és édesvízi rákoktól nyüzsgött, hogy a partlakóknak legyen mivel kereskedniük.

A változás nem egyik napról a másikra történt. Akár a hold fázisai: teljesség, fogyatkozás, kihunyó fény. Évek során át rövidült a nyár, terpeszkedett és súlyosbodott a tél. Elsötétült az égbolt. Sziklává dermedt a föld. A látóhatár mögé bukott a nap, hogy hónapokig senki ne lássa.

Azután megjelent az Árny, mintha csak szellemkezek emelték volna. Senki nem ismerte az eredetét, sem a célját. Feltünedeztek a setétjárók, a testet öltött lidércnyomások. Elűztük őket, mégis falkákban, sötét seregekben tértek vissza. A tél végül jégbe zárta a földet, amit többé a nap sem olvaszthatott fel.

Erdőszél és a környékbeli városok éheztek, mert a termés összeaszott, a folyókat jégkéreg borította, és a jószágok kimúltak. Szóbeszéd kelt lábra azokban az egyre sötétebb években. Azt beszélték, hogy egy isten lakik Halottföldön, túl az Árnyon. Boreasnak, Északi Szélnek hívatja magát: ő parancsol a hónak, a hidegnek. Mi, akik a Szürkében élünk, mindannyian a Fagykirályként ismerjük.

Elérem Erdőszélt, mire az alkony valódi sötétséggé mélyül. Sóval megszórt alacsony kerítésfal övezi a zsúpfedeles vályogházakból álló, egyszerű települést. Lehet, hogy setétjárók ólálkodnak a rengetegben, de a só védőkörében biztonságban érezhetem magam.

Nincs semmi mozgás a kerítésfal mögött. Ablaktáblák behúzva, lámpák leoltva. Árnyékok ivódnak be a bakhátas kőút repedéseibe.

Ahogy elhaladok az egyik közösségi sótárló mellett, sebtében feltöltöm a készletem. Szűk gyalogutak kígyóznak a megtisztított teret övező hóban, a föld szürke és szottyos, annyit taposták. Látom a ciprusfa kerek tobozait, miközben átsurranok a néptelen téren. Nem sok időnk van a készülődésre, a nővéremnek és nekem.

Viskónk egy rég kiszáradt fákkal övezett bucka tetején áll. Berontok az ajtaján, és még be se csapódik mögöttem, máris őt szólogatom:

– Elora?

A tűzhelyből sugárzó forróság felolvasztja arcom dermedtségét. Padlódeszkák nyikordulnak csizmám talpa alatt, ahogy az ajtóban leteszem az íjat és a tegezt, majd belépek a zsúfolt előtérbe. Minthogy kunyhónk alig három helyiségből áll, pillanatok alatt végzek a kutatással.

Üres a ház.

Az üveges rémülettől a lábam gyökeret ver a padlóba. A Fagykirály még nem érkezhetett meg. Túl korai lenne.

Kürt harsan: arra figyelmeztet, hogy a király átkelt a Szürkébe. Az Árny többórányi járásra esik, még lóháton is, kunyhónk pedig a legtávolabb van a város kapujától, apró és elhanyagolható. De ha tévedek? Ha elvitte Elorát, nem maradt semmim.

Átvonszolom magam a konyhába, megtámaszkodom az ingatag háromlábú asztalban. Vérrel áztatott tarisznyám nedves nyikorgással hull a padlóra.

Ha Elorát választotta áldozatául, vajon mikor távozhattak? Észak felé mennek. Rohanvást még utolérhetem őket, vagy ott van akár Millie kisasszony lova is. Az íjam, öt vesszővel a tegezben. Torok, szív, zsiger. Meg lehet ölni vajon egy istent, ha mindet eltalálom?

Nyílik a hátsó ajtó, és belép rajta a nővérem, lerázza gyapjúsapkájáról a havat.

Szinte összeaszok a megkönnyebbüléstől. Megroggyan a térdem, recseg alattam a fapadló.

– Te… – Elcsuklik a szó. – Ezt ne csináld!

Elora megdermed, miközben épp kívül rekesztené a hideget, és édes arcára ráncokat von az értetlenség.

– Mit ne csináljak?

– Ne tűnj így el!

– Ugyan már, Wren… – Lesöpöri válláról a hópihéket. Fenyőtoboz színű, hosszú és gubancos haja a háta közepéig ér. – Kezdtünk kifogyni a tűzifából. Máskülönben a fejszenyél még mindig törött.

Igaz is. Egy újabb feladat a listáról. Új nyél kell, de hogy kivágjam, ahhoz kell egy működő fejsze. Elora persze sosem próbálná maga megjavítani.

Zajosan kifújom a levegőt, talpra vergődöm, és vetek egy pillantást a konyhaszekrényre. Elora rosszalló tekintetére hátat fordítok neki, bár a torkom is elszorul a sóvárgástól.

– Ígérd meg, hogy nem tűnsz csak úgy el. – Járkálni kezdek. Ez is valami, csak hogy úgy érezzem, ura vagyok a helyzetnek. – Azt hittem, elragadtak. Már arra készültem, hogy ellopok egy lovat. Azon töprengtem, hogyan végezhetek olyasvalakivel, aki nem halhat meg.

– Jaj, olyan drámai vagy!

Mintha ugyan ostobaság lenne aggódni a nővérünkért.

– Dehogy vagyok. Inkább… – Zabos, ez a szó jut eszembe. Mama szerint már a világra se békésen jöttem. Nem ám, a bábának kellett kirángatnia a méhéből, úgy küzdöttem ellene.

– Gyakorlatias – fejezem be gördülékenyen, miközben a fülem mögé simítok egy hajtincset.

Elora felhorkan. Biztos ezt is tőlem tanulta. Bár csaknem egyformák vagyunk, más ütemre ver a szívünk. Sötét szemei életadó szénrögök. Az enyémek tartózkodók, bizalmatlanok, óvakodók. Mélyumbra színű bőre makulátlan, éles ellentétben a jobb orcámat elcsúfító nagy, hurkás heggel. Sötét haja szögegyenes, míg az enyém bosszantóan bodorodik. Az ikertestvérem, és minden szempontból az ellentétem.

Elorára nézni olyan, mintha egy tükörbe pillantanék, amely azt mutatja, hogy milyen voltam, mielőtt elárvultunk. Most pedig? Hát igen. Annyi vétek tapad a kezemhez, hogy már nem is tartom számon őket. Embert öltem, eladtam magam, újra meg újra a tolvajlás bűnébe estem némi élelemért, melegért, pénzért vagy csak a szárított füvekért, amelyekkel Elora úgy szeret főzni. Apróság, számára mégis drága és értékes.

Elora mit sem tud erről. Ő túl gyenge ehhez a világhoz, túl jóságos. Halottföldet nem élné túl.

– A lényeg az – nyomom meg élesen a szót –, hogy nem maradhatunk itt. – Meddig tarthat összecsomagolni azt a keveset, amink van?

– Hogyan? – hőköl hátra. – Ezt meg mikor döntötted el?

– Az imént. – Elmegyünk délre, nyugatra, keletre. Bárhová, csak nem északra, amerre Halottföld fekszik.

Halvány mosoly játszik az ajkán.

– Hát persze.

– Gyere – pördülök felé, és megragadom karcsú csuklóját. – Örökre elhagyjuk ezt a helyet, új életet kezdünk valahol máshol…

– Wren… – Elora higgadtan kiszabadítja magát a szorításomból. Mindig is ő volt kettőnk közül a megfontoltabb. – Tudod, hogy nem tehetjük.

Északi Szél pár évtizedenként eljön közénk, hogy ismeretlen okból magával ragadjon egy lányt az Árnyon túlra. Végez eggyel, hogy a többi élhessen. Elorán kívül csak kevés dolgot szeretek ebben az életben, és attól félek, hogy hamarosan újabb gyötrelmek elé kell néznem.

Múlt héten mi, a tizennyolc és harmincöt év közti lányok mindannyian pálcát húztunk, hogy kiderüljön, kit kínálunk fel áldozatnak. Hét szegény pára húzta a rövidebbet, köztük a nővérem. Ha menekülni próbálna a sorsa elől, halállal lakolna érte. Ez Erdőszél törvénye.

– Nem érdekel. – Könnyek marják a szemem. – Ha elragad…

Ellágyul a tekintete.

– Nem fog.

– Bolond vagy, ha azt hiszed. – Elora a legszebb az összes városlakó közül. Minden páros héten megkérik a kezét. Számomra ismeretlen okból mindenkit kikosaraz. Könnyed nemtörődömsége, mellyel a rohanvást közelítő fenyegetésre tekint, jól tükrözi eltérő egyéniségünket, valamint az eltérő szerepet, ami az évek során kettőnknek jutott.

Elorával alig töltöttük be a tizenötöt, amikor újdonsült árvaként megtapasztaltuk az elhagyatottság kínjait, melyek kikövezték az előttünk álló rémisztő éveket. Ekkor ragadtam íjat. Ekkor öltem setétjárókat, hogy Elora nyugodt szívvel alhassék. Utóvégre a szüleim is ennek szántak: gyámnak, oltalmazónak. Miért is aggódjon Elora, amikor itt vagyok én megvédeni? Hanem egy isten ellen még nekem se lehet esélyem.

Elora a falnál álló ládához lép. Felnyitja fedelét, feltárva szegényes tartalmát – talán két napra való sózott húst –, és kezembe nyom egy vékony szeletet.

– Kérlek, egyél valamit. Éhes lehetsz ilyen hosszú út után.

– Szédülök.

– Akkor ülj le. Az talán segít.

Nem karosszékre van szükségem. A feszültség oly mélyen beleitta magát a csontjaimba, hogy már lehetetlen különválasztani a kettőt. Ezért hát a pohárszék felé veszem az irányt, kiveszek egy palack bort, és kibontom. Amint a nedű átnedvesíti a nyelvem, a gyomromban tekergő csomó kioldódik, és agyamról letisztul a köd. Két további korty után szilárdan állok a lábamon.

– Wren…

Ujjaim satuként feszülnek a palack nyakára. Vicsorgó fogakkal nagyot nyelek, ahogy az égető érzés élessé válik, és utat perzsel magának a gyomromba.

– Nem kell hogy így nézz rám. Most aztán nem.

– Ez nem egészséges.

Felhorkanok.

– Lányokat feláldozni egy bosszúszomjas istennek talán az? Mindannyian tesszük, amit kell.

Felsóhajt, ahogy hátat fordítok neki, és visszateszem a bort a szekrénybe. Ügyet se vetek rá. Ez a szóváltás mindig ugyanígy zajlik le. Elora olyasmit kér tőlem, amit nem áll módomban megtenni. Túlságosan is sokat.

Kabátom mellényzsebéből előhúzok egy darabka összehajtott gyapjút.

– Útközben találkoztam egy kalmárral. Említetted, milyen viseltes a sálad.

Felcsillanó szemmel fogadja az ajándékot. Oly kevés dolgot birtoklunk.

– Mi ez? – kapkod izgatottan levegő után, amint a sál kibomlik. Hullámokkal tagolt, végtelen tenger képét viseli magán, noha még egyikünk se látott más vizet, mint az Árnyat a Halottföldtől elválasztó Les folyót.

– Milyen szép! – áradozik, ahogy nyakába kanyarítja a kék szövetet. – Na, milyen?

– Gyönyörű. – Használhatnék-e rá másik szót? – Meleg?

– Nagyon is. – Megigazítja az anyagot, majd megtorpan. – Hát az? – A kabátzsebemből kikandikáló tenyérnyi könyvre mutat.

Megdermedek.

– Ó, ez? – Könnyed, begyakorlott mosoly. – Semmi.

Elora kikapja a kabátomból, szemügyre veszi a borítóját. Annyira régi a kötet, hogy csak pár cérnaszál tartja össze a lapokat.

– Királyi szenvedély. Egy románc? – Elmosolyodik. – Nem tudtam, hogy kedveled a romantikus történeteket.

Kipirul az arcom.

– Nem is, csak jó árat mondtak rá. – Ami az igazság egyik fele.

– Á! – feleli, mintha a válaszom bármit is megmagyarázna. Elora hihet, amit csak akar. Sosem adtam okot az ellenkezőjére. Minthogy ő ritkán olvas, a kunyhónkban szétszórtan fellelhető könyvek zöme az enyém. A szövetborítók megteszik a magukét, hogy leplezzék a lapok közt megbúvó történeteket. Még csak az hiányzik, hogy Elora felfedezze a Királyi szenvedélyt vagy az egyéb olvasmányaimat!

Harmadszor is felharsan a kürt, megrázza viskónk falait.

Elorára meredek. Ő visszanéz rám.

– Lassan itt az idő – suttogja.

Ökölbe szorítom a kezem, hogy elfojtsam a remegését. A mai este után egy hajadonnal kevesebb él majd Erdőszélben. A Fagykirály annyi mindent elvett már tőlem, mégsem átall azzal fenyegetni, hogy megfoszt még valamitől, a legbecsesebbtől.

– Könyörgök, Elora… – Elcsuklik a hangom. – Rajtad kívül nincs semmim.

Senki előtt nem hajtok térdet, mégis a nővérem életéért esengek. Az enyém nem számít. Nem vagyok azok közt, akiket felkínálnak áldozatul a királynak. A hegem egyébként is nemkívánatossá tesz.

– Nem lesz semmi baj. – Elora megkerüli az asztalt, meleg ölelésébe von. A zsálya édes és földes illata járja át a haját. – Ma este, miután a király távozik, sütök egy ünnepi tortát. Na, mit szólsz?

Résnyire szűkül a szemem.

– Hogy sütnél tortát, amikor híján vagyunk a lisztnek? – És a cukornak. És hát mindennek, ami a tortasütéshez kell. Hóból és kövekből nem lehet tortát sütni.

Elora titokzatosan mosolyog.

– Az legyen az én dolgom.

Szeretem a tortát, de az ígéret sem oszlatja el rossz érzésemet. Veszéllyel terhes a levegő.

– Nem tetszik ez nekem – mormolom.

Elora kacagása egy szélcsengő hangjára emlékeztet.

– Oly sok minden nem tetszik neked, Wren.

– Ez nem igaz. – Csak megválogatom, hogy mi iránt lelkesedjek.

– Gyere. – Elora az ajtó felé vonszol, miközben a fejébe húzza a sapkáját és a fülemre vonja a kámzsámat. – Millie kisasszony majd segít elvégezni az utolsó simításokat. Mindennek tökéletesnek kell lennie.

Északi Szél látogatása alkalmából nagy lakomát adunk a tiszteletére. Elméletben ez többfogásos eszem-iszom volna, mintha ok lenne az ünneplésre, hogy valakit akarata ellenére Halottföldre hurcolnak. De ami azt illeti, Erdőszél évről évre hanyatlik. A fagyott föld nem terem semmit. Néhány girhes kecskét leszámítva a jószágok is mind elpusztultak.

Így hát a nagy lakoma alig több alamizsnánál. Erdőszélnek nincs királyi személyhez méltó, fényes bálterme, se nyársra húzott szopós malacai, se kandírozott húsokkal vagy akár felkockázott zöldségekkel kirakott pazar táljai. Van helyette kemény és ragyás örökzöld bogyó, amit összegyűjtenek és vérszínű, savas szósszá passzíroznak. Van leves: kókadt gyógynövényekkel ízesített sós víz. A hús – egy vén kecske – a legviszolyogtatóbb, amivel valaha találkoztam.

Remélem, hogy a király torkán akad.

A trakta talán nem lesz a szája íze szerint való, de nem is élelemért jön. A hét hajadon, aki a rövidebbet húzta, mind szépséges és felcicomázott, a város tanácstermében gyülekezik, ahol a vacsorához terítettek, és ahol a kőkandallóból melegség sugárzik. Mind a legszebb öltözéküket viselik: derékban összehúzott gyapjúruhát; a hajukat megmosták, kifésülték és befonták; lábukon vastag harisnya és kopott ünnepi cipő. Olajok és színes krémek leplezik széltől kivörösödött bőrüket. Szikáran elmosolyodok. A saját tökéletlenségemet nehezebb volna elrejteni.

– Hogy festek?

Elora hangjára hátrafordulok. A térdig érő kék ruha, amit évekkel ezelőtt varrtam rá, rásimul karcsú alakjára. Fekete harisnya teszi közszemlére fűzfavékony lábait, bodorított sötét pillák óvják lesütött szemét. Rózsabimbó ajkai idegesen megrándulnak.

Bárhogy próbálom tartani magam, megroppan a hangom:

– Mint a mama.

Erre könnyek szöknek a szemébe. Bólint, egyetlenegyszer.

Minél tovább nézem a nővéremet, annál hevesebben ráng a gyomrom. El fogják ragadni. Túl bájos ahhoz, hogy elkerülje a király figyelmét.

A középkorú Millie kisasszony, aki a pletykálkodásnál jobban csak a házastársi hűtlenséget szereti, kilép a konyhából két fakancsóval. Véreres szemek és rózsás orcák árulkodnak fokozódó nyugtalanságáról. Legidősebb leánya is a hetek egyike.

– Poharat! – mordul rám.

Vízzel töltöm meg a poharakat. Reszket a kezem, átok vigye. A lányok összebújnak a sarokban, mint őzsuták a hidegben. Nem szólnak semmit. Mit is mondanának? Az étkezés végére egyiküket kiválasztják, és bárki legyen is, sosem tér vissza.

Millie kisasszony legkisebb gyermeke, egy tizenkét éves fiú meggyújtja az utolsó lámpást is. A zsaluzott ablakok mögött a térre gyűlt városlakók várakoznak a király eljövetelére. Az utolsó látogatása harminc évvel ezelőtt történt, mielőtt még megszülettünk volna a nővéremmel. Akkor egy Ada nevű lányt vitt az Árnyon túlra. Alig tizennyolc évesen.

Épp elsimítanám a fehér asztalterítő ráncait, amikor meghallom a paták kopogását a kövezeten.

A lányok közelebb húzódnak egymáshoz, megragadják egymás kezét. Pisszenés nem hallik. Még levegőt se vesznek. A szoba másik végében ülő Elora tekintete találkozik az enyémmel.

Sikerülhet. Kézen fogom a nővéremet, kimenekülünk a konyhán át, és imádkozunk érte, hogy a hó fedje el nyomainkat a városlakók elől, akiket Elora után küldenek, hogy igazságot szolgáltassanak neki.

– A helyetekre! – Millie kisasszony az asztal köré terelgeti a kiválasztottakat. Neszek rezegtetik a levegőt: csikorgó széklábak és sustorgó szövetek, ahogy a rettegett kopp, kopp, kopp egyre közeledik.

Félúton járhatok Elora felé, amikor Millie kisasszony megragadja a könyökömet. Körmei fájdalmasan marnak belém. Nem bírom lehámozni magamról.

– Eressz!

– Már késő – suttogja. Őszbe csavarodó tincsek tapadnak verítéktől fénylő, kerek arcára. A száját keretező ráncok elmélyülnek.

– Még van idő. Csak add kölcsön a lovad. Elviszem a lányodat is…

Léptek.

Millie kisasszony belök a sarokba, amint az ajtó kitárul. Sebesült állatként vinnyog a zsanér. Az asztalnál ülők összerezzennek és a székükbe süppednek, ahogy a szél besüvít az ajtón, kioltja a lámpások felét, és szinte sötétbe borítja a szobát. Porszáraz torokkal tapadok a hátsó falhoz.

Egy megtermett alak lép be, éles fekete kontúr az árnyak közt. Köpenyben, kámzsában, egyedül.

Meg kell görnyednie, mert a házaink alacsony sátortetővel épülnek, hogy bent tartsák a meleget. Amikor kihúzza magát, a fején viselt korona a gerendákat érinti. Sötétség gomolyog a kámzsájában, a mélyén két tűhegynyi fénnyel.

Millie kisasszony, az áldott lélek, közelebb merészkedik hozzá. A rettenet fehérre fakítja az arcát.

– Nagyuram?

Az alak felemeli a kezét. Valaki lélegzet után kap.

Amint hátralöki a kámzsáját, oly szépséges arc tárul fel előttünk, hogy hosszú ideig tehetetlenül bámulom, mielőtt erőnek erejével elszakítom róla a tekintetem. Mégis, pillanatok múltán újra visszatér hozzá, odavonzza a névtelen késztetés, hogy tüzetesebben is tanulmányozzam.

Mintha alabástromból faragták volna ki. Halovány lámpafény vetül homloka ránctalan síkjára, ívelt arccsontjaira és szálegyenes orrára, az állával akár az üveget is elvágná. A szája meg… hát igen. Nőiesebb ajkakat nem láttam még férfin. Tarkóján rövid kontyba kötött szénfekete haja magába issza a fényt. A gleccserjég kékjét idéző szeme nyugtalanító fénnyel izzik.

Ujjaim ráfeszülnek az asztalra készített kések egyikére. Levegőt venni se merek. Adott körülmények közt nem is biztos, hogy tudnék. A Fagykirály a leggyönyörűbb lény, akire valaha a pillantásom vetült, ám egyben a legátkozottabb is. Mindent latba kell vetnem, hogy ne mártsam szívébe a kést. Már ha van neki szíve.

Megtesz még egy lépést, mire a lányok felpattannak az asztaltól. A Fagykirály még csak nem is szól. Nincs rá szükség. Bírja a figyelmüket, és az enyémet is. Régóta várunk már erre.

A felső ajkát meggörbítő hűvös viszolygásból ítélve elégedetlen a fogadtatással. Feszülő fekete kesztyű burkolja kezét sima bőrbe. Széles vállak feszítik köpenye nehéz anyagát, amit lehámoz magáról, hogy felfedje esőfelhőszínű vasalt tunikáját, rajta a szoros gallérig összekapcsolt ezüstgombokkal. Alul rászabott szénfekete nadrágot és cserzett bőrcsizmát visel, derékövén tőr függ.

A tekintetem a jobb kezére téved, amint ujjai megfeszülnek a kőhegyben végződő lándzsa szárán. Meggyőződésem, hogy egy szemvillanással előbb még nem volt ott. Amikor egy szívdobbanással később eltűnik, többen megkönnyebbülten sóhajtanak fel.

Ellazul szorításom a kés nyelén, hagyom földre hullani az evőeszközt. Csörömpölése megriasztja Millie kisasszonyt. Elveszi a levetett köpenyt, és felakasztja az ajtó melletti pecekre, majd kihúzza a széket az asztalfőn. A falábak a padlót karistolják, ahogy a Fagykirály helyet foglal.

Leülnek a lányok is.

– Köszöntöm Erdőszélben, nagyuram – szólal meg csendesen Millie kisasszony. Pillantása a baljára rebben, a leányára. A hajadonok sorsot húztak, hogy ki legyen a szegény pára, aki a királyhoz legközelebb ül a vacsorán. Elora szerencsére az asztal túlsó végére került.

– Reméljük, örömét leli e szerény étekben. – A király szemmel látható közönnyel méregeti a választékot. – Sajnálatos módon az elmúlt években megfogyatkozott a termés.

Ami azt jelenti, hogy nem termett semmi.

– A leves az egyik specialitásunk…

A király feltartott kézzel követel csendet, mire Millie kisasszony hangja elhal. Tokája megremeg, ahogy nagyot nyel. A királynak láthatóan elege van a szónoklatból.

Ez a lehető leghosszabb, legkínosabb vacsora. Üvegek koccannak, amint Millie kisasszonnyal újratöltjük a poharakat, koszos asztalkendőket cserélgetünk. Senki nem szól. A lányokat meg is értem: senki se vonná magára a király figyelmét. Vendégünknek ugyanakkor nincs mentsége. Hát nem látja, hogy ezt a kevéske élelmünket is rá pazaroljuk? Még sincs hozzánk egyetlen elismerő szava?

Elora alig nyúl az ételhez. Tányérja fölé görnyedve igyekszik minél kisebbre összehúzni magát – követve jótanácsom –, mégsem kerüli el a Fagykirály figyelmét. Időről időre rátalál a tekintetével.

Lassan elrongyolódnak az idegeim. Amikor a feszítő érzés a mellkasomban már azzal fenyeget, hogy szétpasszírozza a tüdőm, visszavonulok a konyhába, kapkodva előhúzom a derékövem mögé rejtett flaskát, és iszom egy egészséges kortyot. A szememet csípő érzés olyan, mint a felszabadulás, mint a megváltás. Addig kellett volna elmenekülnünk, amíg lehetett. Most már késő.

Nagy levegőt veszek, mielőtt visszatérek a terembe. Ahogy komótosan haladunk a vacsorával, bort töltök. A lányok magukba döntik, egyik pohárral a másik után: vörös cseppek színezik vértelen ajkaikat, festik rózsaszínre orcájukat. Sajog a torkom a heves sóvárgástól. A vacsora felénél már üres a flaskám.

A Fagykirály alig nyúl a borához. Nem is baj. Semmiféle vágyat nem érzek, hogy bármi módon vagy formában kiszolgáljam, ha csak nem úgy, hogy kitessékelem az ajtón.

Millie kisasszony sajnos nem osztozik velem ezen a késztetésen.

– Nincs kedvére a bor, nagyuram? – Rosszullét kerülget az aggodalmas arca láttán. Nyilván azt hiszi, hogy ha előzékenyen bánik vele, mást ragad el a lánya helyett.

Válasz gyanánt a király az ajkához emeli a skarlátvörös folyadékot, és kiüríti a poharat. Szemei tompán felizzanak az üveg pereme felett, pupillái mintha csak a visszfényt őriznék, nem magát a fényt.

Rám hárul a feladat, hogy gondját viseljem. Odalépek hozzá, tölteni kezdem a poharát. Eközben összeütközik a karunk, és a bor az ölébe loccsan.

Jég a véremben, a vénáimban.

A Fagykirály tekintete csigaként araszol a tunikáján terjengő folttól a kezemben szorongatott palackig, mielőtt eléri az arcom. Sápadtkék szeméből emésztő hidegség árad, amibe még a hurkás sebhelyem is beleborzong. A cserzett, öreg bőr rég elveszítette érzékenységét, mégis megesküdnék rá, hogy lúdbőrözik a figyelmétől, mint egy viszolyogtató érintéstől.

– Kérj bocsánatot a királytól! – követeli Millie kisasszony bántó hangon.

Mi ez a kis bor egy elveszett élethez képest?

Nem, azt hiszem, megtartom magamnak a mentegetőzést. Egyébként se hinném, hogy bármit is számít.

– Majd akkor, ha ő is bocsánatot kér, amiért elragadja a lányainkat.

Valaki lélegzet után kap. A király úgy vizslat, mint valami kis állatot, csakhogy én nem vagyok préda.

– Elnézést kérek, nagyuram, ez a viselkedés teljességgel elfogadhatatlan…

A király felemeli hosszú ujjakban végződő kezét, ahogy minden figyelmével rám tapad. Millie kisasszony elnémul.

– Mi a neved?

Emelkedett rangja a hangját is átitatja. Mélyen zengő és borzongató, mentes minden érzelemtől.

Konok hallgatásomra néhányan fészkelődni kezdenek a helyükön. A tűz dacára érezhetően zuhanni kezd a hőmérséklet. Lehet, hogy az Északi Szél isten, de én akkor se hajlok meg előtte. Egyebem sincs, mint a büszkeségem.

– Értem. – Körmével megkocogtatja az asztalt.

– Wren, nagyuram. A neve Wren! – Elora megmarkolja a karfát, ahogy előrehajol székében. Fojtott sóhaj követi kirohanását.

Megcsikordulnak fogaim a méregtől, ami betölti a gyomromat. Éppen ettől tartottam: Elora nemes szívétől és szép lelkétől, amivel egész biztosan magára vonja a király figyelmét. Ha nem hagyom, hogy érzelmeim elfelhőzzék a józan ítélőképességemet, elejét vehettem volna ennek.

– Wren… – Sosem hallottam még ilyen elegánsan ejteni a szót. – Ökörszem, mint a dalos madár.{1}

A Szürkében nincsenek dalos madarak. Mind elpusztult vagy elrepült máshová.

Miután hosszan tanulmányozza az arcom, a király figyelme Elorára terelődik. Ki tudnám vájni a szemét, amiért így néz rá.

– Mennyire hasonlítotok egymásra.

– Valóban, nagyuram. – Elora illemtudóan meghajtja a fejét. Fel tudnám érte képelni. – Nővérek vagyunk. Egypetéjű ikrek. Az én nevem Elora.

Oldalt billentett fejjel vet össze minket. Nem is kérdés, kit talál előnyösebbnek.

– Állj fel! – parancsolja.

Elora hátratolja a székét, amikor felcsattan a hangom:

– Maradj ülve!

Elora megdermed, ujjai ráfeszülnek az asztal peremére. Figyelme ide-oda rebben köztem és a Fagykirály között. Mindeközben Millie kisasszonyt az ájulás kerülgeti.

Bizonytalan fény lobban a szűkös pupillákban, mint egy sötétben imbolygó gyertyaláng. A Fagykirály egyetlen ruganyos mozdulattal feláll. Nem hinném, hogy valaha bárki is kérdőre vonta volna. Nem akadt olyan félcédulás, aki megpróbálta.

– Jöjj! – Hangja, akár a mennydörgés, mire Elora jámboran és tehetetlenül előlép. Vereségem láttán emésztő düh támad bennem. Hogy merészeli? Holmi kacatoknak tekint? Emberi lények vagyunk, dobogó szívvel a mellkasunkban és levegővel a tüdőnkben, egy élettel, amit úgy kell kisajtolnunk magunknak ebből az elátkozott, fagyos világból.

Amint Elora megáll előtte, ujjával megemeli az állát, és közli:

– Te vagy a választottam, Erdőszéli Elora. Te fogsz szolgálni életed utolsó percéig.

3.

Átviharzok a szobán, és a hátam mögé taszítom Elorát.

– Nem viheted el!

Valamiért mindig is tudtam, hogy ez lesz. A nővérem maga az élet, amiből a Fagykirálynak oly kevés akad a birodalmában. Sikerült meggyőznöm magam, hogy van alkalmasabb jelölt, teszem azt, Palomina az őzgidaszemével és a foghíjas mosolyával. Vagy Bryn, aki a legkomorabb helyzetet is felderíti a nevetésével. Hát nem. Neki éppen Elora kell, mind közül a legszebb.

A király úgy méreget, mint egy lecsapni való legyet.

– Nem tehetsz semmit. Ő az enyém. Velem jön.

– Nem megy sehová.

A többiek még mélyebbre süppednek a székükben, ahogy a konfliktusunk egyre élesebbé válik. Mintha valami feketeség suhanna át a király tekintetén, egy pillanatra kioltja a keskeny kék gyűrűket.

– Wren… – Elora megérinti a derekamat. – Minden rendben van.

– Nem! – Megroppan a hangom. – Válasszon valaki mást!

A Fagykirály arca elsötétül. Mintha nőni kezdene, pedig meg se moccan. Ösztöneim azt harsogják, hogy váljak kisebbé, kevésbé fenyegetővé. Kíméletlen huzat tépi fel az ablakredőnyöket, s ahogy ciprusillatával betölti a teret, kiolt minden melegséget. Bambán pislogok. Újra a kezében látom a lándzsát. Kőhegye felfelé mered, boldogabb vége a vetemedett padlódeszkákon nyugszik.

– Vigyázz, halandó – figyelmeztet fojtott hangon –, mielőtt arcátlanságod átkot von erre a városra. Választottam. Nem gondolom meg magam. Most pedig állj félre!

– Azt már nem!

Arckifejezése továbbra is híján van az érzelmeknek. A lándzsa viszont búgó hangot hallat, és a hegye kísérteties fényben izzik. Miféle erő lakozhat benne? Miféle pusztítást végezhet, ha nem szűnök meg dacolni vele?

– Minden percben, amíg a távozásomat késlelteted, valaki meghal a lányok közül.

Millie kisasszony a lánya után kap, aki felsikolt, menekülni próbál széke fogságából, de a király ujjai megmarkolják ruhája gallérját, és visszarántják az asztalhoz. Étel és bor szennyezi be a lány ruháját. Széke zajosan oldalra dől. Tányérok hullnak le csörömpölve.

– Kérem! – sikolt Millie kisasszony is, szemében az űzött vad rettenetével. – Kérem, ne őt! – A nyitott ablakon át látom a városiak sápadt szellemarcát. Millie kisasszony leányának sikerül kiszabadítania magát, de a király az utolsó pillanatban megragadja a karját.

Lendületét kihasználva maga elé perdíti, míg a másik kezével felemeli a lándzsát. A hegye gyöngyházfényben ragyog.

– Elég! – Elora hangja elfullad a rémülettől. – Ne bántsd. Veled megyek. – Tágra nyílt, sötét szemével némán esdekel, hogy ne álljak az útjába.

A Fagykirály vet egy pillantást a nővéremre, majd rám.

– Békében velem jössz? – Noha a kérdés Elorának szól, nem veszi le rólam a tekintetét.

– Igen, csak ne bántsd a többieket. – Becsületére legyen mondva, nyelvbotlás nélkül a mondat végére ér.

– Ám legyen. – A király elereszti a foglyát, aki magába roskad. Millie kisasszony odaront, és a karjába veszi, mindketten hisztérikusan zokognak.

A Fagykirály a kezét kínálja Elorának:

– Jöjj!

Elora reszketve fekteti ujjait a tenyerére. A király magával vonja az ajtó felé.

Az egyik pillanatban még higgadt vagyok. A következőben olyan gyűlölet emészt, ami szanaszét foszlatja a maradék önuralmamat. Nem is tudatosul bennem, máris mozdulok, felkapok az asztalról egy kést, és a király oldalába döföm. A penge mélyen belehatol.

Mindenki egyszerre kap levegő után.

Meleg folyadék csorog a kezemre. A sápadt fényben feketén fénylik, és a padlóra csöpög.

A Fagykirály arca élessé válik. Úgy mered rám, mintha még sosem tapasztalt volna effélét. Abban a hitben jött ide, hogy megetetik és kényeztetik, mielőtt távozna a jutalmával, ehelyett valaki ledöfi egy asztali késsel. Hallatlan.

Ujjaim megrezzennek a fanyélen. Ő a Fagykirály, az Északi Szél, akinek hatalmában áll télbe dermeszteni a földet. Meglepő a hőség, mellyel a zabolátlan harag hullámai feltámadnak benne.

Ujjai a kezemre kulcsolódnak, megszakítva a gondolataimat. Hűs fekete kesztyű feszül lázas bőrömnek, miközben kihúzza a kést a testéből, majd rezzenéstelen pillantással és szilaj erővel szétfeszíti az ujjaimat, hogy a fegyver csörömpölve a földre hulljon. Pillanatok alatt megalvad a vére és összeforr a bőre. Sebe máris begyógyul.

Mennydörgő robaj zengi be a termet. Amikor a király megszólal, hangja fékezhetetlenül árad szét az elmémben:

– Hadd emlékeztesselek, halandó. Isten vagyok. Én nem halhatok meg. – Hagyja leülepedni ezt a tényt. – A nővéred annál inkább.

Elővonja lándzsáját, és megrántja Elora hajfonatát, hogy feltárja torkának ívét, fakó és makulátlan bőrét, amely oly vékony, hogy látni engedi az áttetsző kék ereket.

– Várj!

Elora reszket. Térdeim összekoccannak, ahogy a szélroham szellővé szelídül. Valaki elalél.

– Kérlek… – A szó kavicsként ékelődik a torkomba. – Kérlek, ne bántsd! Vigyél inkább engem.

Alig látható mosolyra húzódik az ajka.

– Talán te vagy, akit legutoljára választanék, minthogy nem vagy sem szép, sem engedelmes.

Ezt nem először hallom. Mégis, ólomlábakon vonszolom magam közelebb hozzá.

– Mondd meg, hogy mit tegyek. Mondd meg, hogyan tegyem jóvá.

A Fagykirály rezzenéstelenül és érzéketlenül méreget.

– Térdre.

Összepréselem ajkam.

– Hogyan?

– A bocsánatomat kéred? Térdepelj le. Mutasd ki a megbánásodat.

Elorára nézek. Hajszálai úgy lebegnek a király kesztyűs kezének szorításában, mint egy pókháló foszlányai.

– Wren… – suttogja könnytől fénylő arccal.

Az esdeklése azon nyomban engedékenységre sarkall. A Fagykirály rám parancsol, én pedig engedelmeskedem. Térdem a padlóhoz koccan. Harag lobbant sápadtan terjengő pírt a bőrömön, fortyog fel a gyomromból az arcomba. Eloráért teszem. Senki másért.

Egy pillanatig nincs más, csak a csend. Azután:

– Eredj – taszítja a király Elorát az ajtó felé –, készítsd elő a nővéredet az útra. Még ebben az órában indulunk.

Rohanunk, mintha maguk az istenek gyújtanának tüzet a talpunk alá. Vihar támad, áztatja Erdőszélt büntetés gyanánt.

Odabent a kunyhóban a tűzhöz vonom Elorát, ujjaim úgy vájnak fagyos húsába, hogy nyomuk marad.

– Elora… – Megrázom. Sokk fehéríti el az ajkát. – Nézz rám! – Amikor nem változik az arca, képen törlöm.

– Wren… – A sokk átadja helyét a zavarodottságnak, azután a borzadálynak. Nézni is szörnyű.

Elora sötét szemével egyenesen keresztültekint rajtam. Mint az elzsaluzott ablakok, nem szűrődik ki mögülük fény. Óvatosan leeresztem egy székre, és megragadok egy pokrócot, hogy a vállára borítsam.

A szívem mélyén tudtam, hogy ez lesz a vége. Elora figyelemre se méltatta a lehető legrosszabb eshetőséget, de én számításba vettem mindent. Ha a Fagykirály megjön, és kiválasztja a nővéremet, mit teszek?

Bármit. Akármit.

Vizet forralok, és szárított levendulát kerítek a kamrából némi finom porral, amit télrutának neveznek. Amint felforr a víz, beáztatom a gyógyfüvet, és felnyitom a porostégelyt. Egy csipetnyi bárkit elaltat egy órára, egy nagyobb adag fél napra.

Ide egy nagykanálra való kell.

Akármilyen rettenet várja is Halottföldön, Elora nem fogja látni. Arról álmodik, hogy feleségül veszi valaki, akit szeret, hogy háztartást vezet és gyerekeket nevel. Belehalna, ha megfosztanák ettől.

Ellenben én? Senkit sem érdekel, ha eltűnök. Talán mindenkinek jobb is lesz, ha átveszem a helyét. Elora megszabadul a terhessé váló nővérétől, akinek napjai tompa kábulatban telnek, akinek sosem tiszta a lehelete, s akinek évről évre egyre kevesebb hasznát lehet venni.

– Igyál! – Reszkető kezébe nyomom a bögrét.

Belekortyol, fintorog, azután kiissza a többit. A kunyhó falain túl szél tombol, ront a tetőnek. Nem sok idő maradt helyre tenni a dolgokat, de még épp elég.

– Nem akarok elmenni, Wren. – Úgy reszket, hogy a bögre is kicsúszik a kezéből, és összetörik a padlón. – Hallgatnom kellett volna rád. Annyira sajnálom. – Ráncokba gyűrődik az arca. – Most már késő. Túl késő.

Az én szemem is forró, égető érzés marja. Évek óta nem sírtam. Mióta a szüleink elmentek. Szorosan megmarkolom a kezét. Bőre, akár a jég.

Maga elé mered, könnyek csüngenek a pilláin.

– Láttad, milyen szívtelen volt egész végig? A szemei meg… mint két sötét kút. – Újabb szipogás. – Még csak meg se köszönte az ételt Millie kisasszonynak. – Ez egészen felháborítja.

– Pocsék vacsoravendég – helyeslek.

– El se hiszem, hogy megszúrtad.

– Egy igazi szemétláda. Rászolgált.

Elora felhorkan, szemhéja ereszkedni kezd.

– Mindig is könnyelműbb voltál nálam.

Ez fáj. Lehet, hogy a tetteim könnyelműek, de csakis az ő védelmében teszem meg őket.

Tiszta folyadék csepeg az orrából. Elé térdelek, egy régi ronggyal megtörölgetem az arcát, ahogy kis korunkban is tettem. Rekedt hangon suttogja:

– Mi lesz velem?

Nem akarok hazudni, de nem fedhetem fel a szándékomat sem. Élnie kell, szabadon élnie.

– Semmi sem lesz veled – csitítgatom, ahogy álla lassan a mellkasára bukik. – Esküszöm.

– Ne hagyj magamra. Maradj… amíg eljön az idő.

– Nem vagy egyedül. – Ha el is megyek, a városiak biztosan a gondját viselik.

– Ígérd meg… – suttogja.

– Ígérem.

Pillanatokon belül elalszik.

Elkapom, ahogy előrebukik, a karomba veszem. Nincs messze az ágy, amin egész életünkben osztoztunk. Ernyedt alakja sötétebb árnyék az általános szürkeségben. Életben van. Biztonságban. Mire felébred, én már rég messze járok. Csak azt bánom, hogy nem tudunk rendesen elbúcsúzni.

– Szeretlek – suttogom a félhomályba, és egy csókot lehelek az orcájára. – És sajnálom.

Sietve megszabadítom nővéremet a ruháitól. Takarókat halmozok a testére, és addig élesztgetem a tüzet, amíg száműzi a csikorgó hideget. Magamra öltöm Elora ruháját és a kabátomat. Kendőbe bugyolálom arcom alsó felét, hogy a szememet leszámítva elfedjek mindent, beleértve a hegemet is. Amíg tartom a szám, a Fagykirály nem sejthet meg semmit.

Két tőröm van, egyiket belecsúsztatom a karomra szíjazott hüvelybe. A másik sószacskóm társául szegődik a derekamon. A kabátzsebembe tuszkolom a flaskám. Az íjat hátrahagyom. Túl nehézkes, és Elorának jobb szolgálatot tehet, mint nekem, bármily ügyetlenül is bánik vele. Talán majd más a hasznát veszi. Netán tüzelőként. Már sosem jutok hozzá, hogy megjavítsam a törött fejszét.

Kihúzom magam, és az ajtó felé indulok. Miután vetek egy utolsó pillantást a nővéremre, kilépek a hidegbe.

Összevonom magamon a kabátot, úgy térek vissza a terembe. Friss hó ropog a talpam alatt. A Fagykirály a lovánál várakozik, ami közelebbről nézve nem is ló. Megtorpanok.

A bestének nincs se bőre, se szőre. Olyan, mint egy félig áttetsző, paripaforma árny. Elkeskenyedő pofa. Felívelt nyak. Lyukak a szemek helyén, mélyükön sötéten gomolygó felhők.

– Setétjáró… – suttogom, és a hang lángot fog, futótűzként terjeng az összegyűlt tömegben. A beste felveti a fejét, rám szegezi egyik feneketlen szemét. Dobbant a mellső lábával, s tűnhet bármily anyagtalannak, patája éleset koppan a kövezeten.

– Kár rápazarolni a sót – közli velem a király, egyik kezében a gyeplővel.

Megdermedek. Csak most tudatosul bennem, hogy a sószacskómért kaptam.

Noha nem mondom ki fennhangon a kérdést, ő megválaszolja:

– Phaethon a védelmem alatt áll, nem érheti bántódás.

A setétjárónak kitágul az orrlyuka. A roppant bestia a fejét dobálja, meghátrálásra készteti a közelben állókat.

A Fagykirály szemügyre veszi görnyedt tartásomat, egy hóhérbárd minden érzelmességével. Idekint, a sötétben és hidegben van igazán elemében.

– Szeretnék elköszönni – szólalok meg.

– Fogd rövidre.

Magamhoz ölelem Millie kisasszonyt.

– Sajnálom – suttogom a fülébe, mire kővé dermed a felismeréstől, hogy nem Elora vagyok. – Remélem, a lányod jól van. Vigyázzatok magatokra. És a nővéremre is.

Bólint, majd elhúzódik.

Hiányozni fog ez a város. Elszorítja torkom a fájdalmas tudat, hogy elhagyom a helyet, ahol az elmúlt huszonhárom évemet töltöttem. Erdőszél csupa súlyos, emésztő emlék, mégis valamennyi az enyém.

A király felhajít a nyeregbe, mintha csak egy tollpihe volnék. Mögém telepedik, a mellkasához von, hátsó felem csípője bölcsőjében. Megfeszülök és előrehajolok, ahogy próbálom eltávolítani egymástól kettőnk testét.

Poroszkálásra fogja a bestét. A városiak némán figyelik a távozásunkat. Miután elhagyjuk a falat, Erdőszél minden zsúpfedele eltűnik a szemem elől. Egyik pillanatról a másikra.

Északnak tartunk. Néma csendbe burkolódzva vágunk át a földeken, mérföldről mérföldre. Nem szólok semmit. Elrablóm még úgy se. Félek kinyitni a szám, nehogy teleokádjam az ölemet. Ha már meg kell halnom, tegyem méltósággal.

Miután átkelünk egy újabb dermedt vízfolyáson, a Fagykirály megrántja a gyeplőt. A beste lelassít, ahogy kiérünk az erdőből.

Az Árny.

Előttünk a Les csillogó sávja ível: Halottföld legkülső határa. Átlátszatlan fátyol lebeg a fagyott folyón, jó száz láb magasan, elrejtve mindazt, ami mögötte vár.

Lüktetés hullámzik végig a mezsgyén, mintha a szíve dobbanna. Lehetek bátor, de csak eddig a pontig. Utoljára tizenkét évesen vetettem pillantásom az Árnyra, botor és büszke leányként, egy falusi fiú biztatására. Eddig jutottam, nem tovább, mielőtt a rettenet visszaűzött a városba. Szövedéke most is ázott függönyként libben a szélben. Borzadok a látványától.

– Mi lesz most? – kérdem, reményeim szerint a nővérem szelíd hangján. – Ha fel akarsz áldozni, essünk túl rajta. Szeretném hinni, hogy könyörületes ember vagy.

– Nem vagyok ember. – Röpke szünet. – Feláldozni?

Mintha nem tudná.

– Hogyan csinálod? A szemem közé lősz? Megmérgezel? – Megbicsaklik a hangom. Bármilyen gyötrelmet is kell kiállnom, legyen gyorsan vége.

Érzem a király egyre mélyülő értetlenségét.

– Nincs szerencsém érteni a szavaidat.

Elfordulok a nyeregben, hogy valamelyest rálássak a kámzsa mélyén rejtőző arcára. Bestiája a havat kapargatja.

– Egész Szürke tudja, hogy feláldozol minket.

Ridegen méreget.

– Szerinted azért tettem meg ekkora utat, hogy végezzek egy értéktelen halandóval, akinek az élete egyébként is véget érne?

Mily nagyon élvezi a sértéseit. S mily kár, hogy Elorát személyesítem meg, aki sosem merne szájba vágni egy király.

– Ha nem áldozatnak szánsz, akkor miért vagyok itt? – Talán egy ennél is szörnyűbb sors vár rám Halottföldön?

– A véredre vágyom, nem a halálodra. Az esküdre, nem a hazugságaidra. Holnapra házasok leszünk.

4.

Házasok?

Biztos rosszul hallottam.

Nem, csakis rosszul hallhattam. Nem erről szól a fáma. Északi Szél átkel foglyával az Árnyon. Kitépi a szívét, a máját, eltöri a csontjait. Szörnyű fájdalmat, rettentő gyötrelmet okoz áldozatának. Senki nem regél házasságról.

Borzadály éled bennem.

– Biztos csak tréfálsz.

Útnak indítja hátasát. A beste lélegzete gőzként bodorodik a hidegben.

– Nem én.

– Azt mondod, hogy minden elrabolt lányt az asszonyoddá tettél?

– Igen.

– Nem áldozol fel minket?

– Nem.

Mereven beszél, mintha fájdalmat okozna neki egyetlen lélegzetvétellel több szót kiejteni.

Erdőszélben a házastársi kötelék elvárásokat von maga után. Az asszony mindenekelőtt legyen engedelmes. Az asszony helyezze ura kényelmét a sajátja elé. Az asszony tűrjön el minden rá kiszabott büntetést. Ha választhatok a Fagykirállyal kötendő frigy és az áldozat között, azt hiszem, inkább az áldozatnál maradok.

Lehullik rólam az álarc.

– Azt lesheted, hogy hozzád menjek. – Elorának kéne lennem, a jámbor, alázatos és engedelmes Elorának, de a halálra vállalkoztam, nem egy életfogytiglani börtönbüntetésre.

A király a folyó kanyarulata felé tereli hátasát.

– Nincs más választásod.

Az Árny fölém tornyosul, sötétjében oly elemi erővel, amely a világot is teremthette. Vérként alvadozik látómezőm peremén, s rettenete csak nő, zsigereimbe akasztja karmait. Sikolyt sodor a szél.

Könyököm élesen csattan a Fagykirály hasán, aki egy halk nyögéssel nyugtázza a váratlan csapást, amely kibillenti egyensúlyából, és lehetővé teszi számomra, hogy lecsusszanjak a nyeregből. Amint lábam a fagyott földet érinti, eliramodok.

Az Árny közelségében a fák meggörnyednek, és groteszk formákba csavarodnak, elfeketült leveleik makacsul csüngenek ágaikon. Rothadás és pusztulás itatja át a levegőt. Összerándul a bensőm, amikor elhagyok egy csonthalomnak tűnő képződményt. Sajog a lábam, kalapál a szívem, ahogy csizmám a földet tapodja. Nem múlok ki csendesen a világból. Nem múlok ki sehogy sem.

Dühödt bömbölés szakítja szét az erdő kísérteties némaságát.

Elcsúszok, lebucskázok egy jeges lejtőn, le egy völgybe, ahol nemrég földindulás halmozta fel a sziklákat. Lábam elakad egy gyökérben, s csak zuhanok, alig kerülöm el a király lándzsájából kirobbanó szélvihart. Egy közeli fának csapódik. Újra meglendíti fegyverét, amint beveszem magam egy halom görgeteg mögé. Szikla pattan, jég permetez.

Két-három szívdobbanással később eliramodok a fák sűrűje felé. A király felbukkan a sarkamban, havat torlaszol elém, hogy lassítsa haladásom. Amit keze közelítene a kámzsámhoz, térdre vetem magam. Ujjbegyei a fejtetőmön szánkáznak; túl magasan ül a nyeregben ahhoz, hogy elérjen. Kisebbfajta csoda.

Előrerepíti a lendület, én pedig felpattanok és irányt váltok, amint a sűrű bozótban próbálja visszafordítani bestéjét.

Az egyenetlen talaj fenyegetést jelent a hátasára, ezért a kaptatókon és gerinceken maradva tartom az előnyöm, lehetőség szerint a görgetegeken át, hogy ne hagyjak nyomot. A holdfény tócsákba gyűlik a fagyos földön.

Egy kidőlt fal jókora ürege vonja magára a figyelmemet. Négykézláb mászok be a szűkös, ásító sötétbe. Ott aztán összegömbölyödök és várok.

Patadobogás rengeti a dermedt földet. A setétjáró nagyokat dobbant, azután megtorpan. A király megállítja hátasát.

Betapasztom a szám, hogy elfojtsam a lélegzetem. Úgy reszket a testem, hogy azt várom, mikor hullnak szét a csontjaim.

Leszáll a nyeregből. Hó ropog a csizmája alatt.

Nem hagytam nyomokat, ezt biztosan tudom. Azt nem tudom biztosan, hogy a király mennyire gyakorlott nyomolvasó. Hatalmában áll vajon felderíteni a rejtekhelyemet?

Hosszúra nyúlik a némaság, majd hallom, ahogy nyeregbe száll és továbbhalad.

– A fenébe… – mormolja maga elé.

Amint a patadobogás elhalkul, vacogó fogakkal ellazulok. Ösztöneim menekülésre sarkallnak, mégis kényszerítem magam a maradásra, amíg biztos nem lehetek abban, hogy nem tér vissza.

Nem kell sok idő, hogy átjárjon a dermesztő hideg. Igazából nem gondoltam ezt végig. Erdőszél magához hív. Elora is magához hív, de akkor sem mehetek vissza. Ha elmenekülök, a Fagykirály visszatérhet Erdőszélbe egy másik áldozatért, ezúttal talán Eloráért – a valódi Eloráért. Akkor mire mentem ezzel az egésszel?

A véredre vágyom, nem a halálodra.

Egyedül ennyit sejtek a jövőmből. Nem ma halok meg. Ehelyett az Északi Szél foglya leszek, röghöz kötve Halottföldön, amíg… mi történik? Mire kell neki a vérem?

Nem mintha számítana. Ha ez a sorsom, ám legyen. Van időm tervezgetni és szervezkedni. Addig is vissza kell térnem a folyóhoz.

Merev izmaim lüktetnek, ahogy kimászok az odúból, és megkerülöm a legnagyobb hóbuckákat. Minden második lépésnél megállok fülelni. Nincs más hang, csak a szélé.

Végül megpillantom a setétjárót és lovasát a fák között. A király öles léptekkel hidalja át a kettőnk közti távolságot, mégsem menekülök.

Letérdelek. Meghajtom a fejem. Egy kőhajításnyira tőlem visszafogja hátasát.

– Bocsánatodat kérem, nagyuram. Megrémültem. Nem könnyű ez, elhagyni a családunkat. – Nagy levegőt veszek, és felemelem a tekintetem. – Már készen állok. Készen állok rá, hogy bátor legyek.

Résnyire szűkült szemmel méregeti görnyedt alakomat. Leszegem a tekintetem. Elora is ezt tenné. És várna, ahogy én is teszek. Meglep, amikor a kezét nyújtja felém kése helyett, és felsegít a nyeregbe, majd az ellenkező irányba fordulunk. Hamarosan kijutunk az erdőből a fenyegető Árnynál.

A Les szélesen és fagyottan terül szét a síkságon, mögötte az égnek magasodó hegyekkel. Amikor valaki meghal, a lelke a Les révén kel át az Árnyon, hogy kivárja az Ítéletet. Én viszont nagyon is élek. Vajon mit jelent ez rám nézve?

Görcsbe rándul a gyomrom, ahogy a király lekaptat a bestével a folyóhoz. Jég kristályosodik a partján, míg a vize üvegként csillan a holdfényben. Miután leszáll, engem is leemel a nyeregből.

– Gondolom, most jön az, hogy a vízbe fojtasz.

Szótlan pillantást lövell felém, mintha méltóságán aluli lenne válaszolni a képtelen felvetésre.

Meghajtja térdét, ujjhegyével megérinti a jeget, és láss csodát: folyékony, sziszegő, prüszkölő és csobogó vízfolyássá olvad.

Egy bukdácsoló kis csónak tűnik fel a határmezsgye felől. Homlokráncolva nézem, amint az áramlat felénk sodorja.

– Azt gondoltam, hogy csak átlovagolunk a… paripádon.

Mintha ugyan egy lóforma setétjáró paripa lehetne.

– Minden holt léleknek a Les útján kell belépnie Halottföldre. Téged is beleértve. Phaethon nélkül kelünk kel át.

– Csakhogy én nem vagyok holt lélek.

– Tegyek róla, hogy az légy?

Tényleg ilyen könnyű kihozni a béketűrésből?

– Ezt vegyem fenyegetésnek?

Nem válaszol, ami nekem tökéletesen megfelel, mert nem is várok választ.

Víz nyaldossa a csónak testét. A lélekvesztő aligha elég két embernek.

– Nem tudok úszni.

– Hacsak nem akarod a vízbe vetni magad, nincs mitől félned.

Ami azt illeti, megfordult a fejemben. Talán méltó halál lenne.

Ellépek mellette, bemászok a csónakba, és megmarkolom a deszkákat. Amikor követ, az egész tákolmány meredeken jobbra dől. Levegő után kapkodok, próbálom kiegyensúlyozni. Közben tovább zakatol a szívem.

– Nem kéne itt lennie egy óriási, háromfejű kutyának?

Úgy méreget, mintha menthetetlenül megháborodtam volna. Talán így is van.

– Nem kéne elhinned mindent, amit beszélnek. – A király hátratolja csuklyáját. – Nem létezik ilyen teremtmény.

Nyelek egyet, ahogy nyugtalan pillantást vetek a meg-megrebbenő fátyolra magunk előtt.

– Holt lélekké változom, mihelyt elérjük Halottföldet?

– Nem. Parancsolok az Árnynak, bárkinek felmentést adhatok a hatalma alól. Halandó maradsz. – Rövid szünet. – Amikor áthatolunk az Árnyon, mindenféle érzéseket tapasztalsz majd, mint az éhség, a félelem, a gyász. Ne higgy nekik. Ez csupán a legutolsó alkalom az élők világából távozó lelkek számára, hogy emlékezzenek rá, milyen is embernek lenni.

Nagyon is hinni fogok az érzéseimnek. Mert éhes vagyok. Mert gyászolok. A Fagykirály újra megérinti a vizet, mire az csodálatos módon irányt vált, és az áramlattal szemben visz minket. A fátyol szívverésként, mohón és baljósan lüktet, ahogy közeledünk felé. Bátor vagyok. Bátor vagyok, a fenébe is!

Sötétség. Üresség. Kortalan-alaktalan lepel. Az Árny eleven, nyilalló, maró, égető…

Sikolyra kerekedik a szám, amely sosem tör elő belőle.

Gyötrő fájdalom lobban a karomban, a tarkómon, a gerincem alján. Azután eltűnik. Érzelmek záporoznak rám: kétségbeesés, veszteség, félelem és éhség – emésztő éhség. Annyira görcsöl a gyomrom, hogy összekuporodok a csónak fenekén, úgy várom a végét.

Csakhogy nincs enyhülés. Elemeimre szakadok. Kisírom a lelkem, próbálok levegőhöz jutni. Nehéz a szívem. Fájdalom emészt. Amikor újabb kín villámlik végig a gerincemen, összerezzenek, és kieresztek egy hangtalan sikolyt.

A folyó megrázza a kis csónakot. Mi történne, ha a fája egyszer csak elroppanna? Rázkódik a csónak, én meg a kezem nyújtogatom, biztos pontot keresek. Ujjaim a meleg bőrt burkoló szövetre feszülnek – ez a horgonyom.

– Mi történik velem? – suttogom. Nyitva van a szemem, mégsem látok mást, csak feketeséget, feketeséget.

Hang úszik felém, halkan, színtelenül és távolian:

– Ez nem a valóság.

Mi nem az? A csónak? A folyó?

Dalol alattam a víz.

Ha trillázó hangjára összpontosítok, visszavonul köröttem az üresség. A Fagykirály elősejlik az oldalamon. Amint ráeszmélek, hogy marokra fogom a nadrágját, tüstént eleresztem. A csónakon túl hihetetlen türkizben ragyog a folyó, áramlata sötétebb szalagként bomlik ki a távolba. Jöjj, suttogja. Engedd, hogy menedéket kínáljak a sötétség elől!

Erős ujjak kulcsolódnak a csuklómra.

– Ne érintsd meg a vizet!

Rásandítok a vállam felett. Arca kitisztul és elmosódik, csak tündöklő szempárja állandó.

– Miért? – Zihálva emelkedem fel. – Te is megtetted.

– A Les nincs hatással rád, ha meg is érinted, de ez már a Mnemenos, a Feledés folyója. Ha csak egyetlen cseppje is éri a bőrödet, örökre elfeledkezel önmagadról.

Kell egy hosszú pillanat, amíg felfogom a szavait. Olyan érzés, mintha egyszerre öt irányba nyúlna az elmém.

– Nem emlékszem rá, ki vagyok?

– Nem.

Bal kezem megfeszül a csónak deszkáján. A víz csillámlik, kékségébe belesajdul a szemem. Olyan tiszta, hogy úszni lehetne benne. Olyan tiszta, mintha iható lenne.

– Húzz vissza! – nyögök fel, ahogy hívogatása egyre hangosabbá válik. – Siess!

Éles rántás billent le a hátsómra, a Fagykirály váratlan melegsége a gerincemen. Úgy reszketek, hogy a fogaim is összekoccannak. Elfeledni önmagam – mi lehet ennél szörnyűbb?

Az Árny végre felemelkedik, vizenyős holdfényben fürdő, sziklából és jégből kifaragott földet tárva fel. Egyetlen szilfa nyúlik ki a folyó fölé, valami ködféle rejtekében. Ez az egyetlen, ami élő. Ha valaha is léteztek itt színek, rég megfakultak. Csak a szürke, éhező föld maradt.

A síkság a távolban a magasba szökik, egy gránitfalból kivájt, roppant fellegvárhoz vezet. Tornyok, sáncok és fekete kőből rakott csarnokok lyuggatják a világ mennyezetét fűrészes élű pengeként a sima, éjsötét szöveten.

Utunk egy napot vesz igénybe. Amint elhagyjuk, a folyó visszadermed, és a Phaethonnak nevezett beste újra megjelenik. Az utazás hátralévő részét nyeregben töltöm. Mire kiérünk a környező fák közül, ujjaim szó szerint egybefagynak a kesztyűmmel.

Sosem éreztem még ily aprónak magam, mint most, a fölém tornyosuló fal árnyékában, ahogy gigászi vaskapujával, fogsorként összeszorított rostélyaival az utunkat állja. Bántó csikorgással nyílik meg, hogy beügethessünk a szürke kövekkel kirakott, óriási udvarra. Egy ilyen léptékű erődítménytől nagy nyüzsgést vártam volna, de egy teremtett lelket se látni.

A király felkaptat hátasán a kétszárnyú tölgyfa ajtóhoz vezető lépcsőn. Az ajtógomb tompa fényű, bonyolult, csavart fém. A Fagykirály leszáll a nyeregből, akárcsak én.

– Jöjj! – hív magához, mintha a sarkában loholó öleb volnék. Összeszorított foggal állok ellen a kísértésnek, hogy valami ostobaságot csináljak, teszem azt, újra ledöfjem. Egyedül az arcomat rejtő kendő őrzi titkomat.

Az ajtógomb magától fordul el. Úgy tűnik, Északi Szél hatalma képes formálni a levegőt, és e képességét használva ajtókat kitárni. Sötét torok, az erőd terjengő mélye, s amint bekebelez, állkapcsa csattanva összezárul.

Súlyos kárpitok takarják a roppant előtér ablakait. Erőtlen lámpafény kínál szegényes oltalmat az árnyak elől.

Míg buzgón próbáltam óvni Elorát a végzetétől, bele se gondoltam, hol lakhat a Fagykirály. Ezen a helyen kell majd élnem? Ezen a nyomasztó, kietlen, sivár helyen?

Egy bal kéz felől nyíló folyosón vezet végig. Miután szemem megszokja a félhomályt, már nem bukdácsolok át mindenen. A kevéske bútordarabot lepedők fedik, egykor talán fehérek lehettek, de a vastag porrétegtől szürkének tűnnek.

– Egymagad élsz itt? – Az elhagyatott terek és a lakatlan szobák csak üres porhüvelyek. Egykor vajon élet töltötte meg őket, és mindenféle zöld dolog?

– Igen – felel anélkül, hogy megfordulna –, ámbár népes személyzet tartja rendben a fellegvárat.

Hamarosan elérünk egy szélesen ívelő lépcsősort, patinás fémkorláttal. Por felhőzi a levegőt, amint csizmánk a fokokat érinti. Hogyan élhet így bárki? Méghogy népes személyzet… Egy teremtett lelket se látni.

A harmadik szinten hosszan elnyúló folyosó vezet a belső tér borongós mélyére. Ajtók sorjáznak a falakon. Magasságuk, szélességük, anyaguk, díszítésük mind más és más. Színezüst kilincseket látni, kerek ajtógombokat évszázados rozsda alatt. Egy hámló fehér festékkel borított ajtót csiszolt gyémántra emlékeztető ajtógomb koronáz. Tíz lépéssel odébb egy másikat apró színes csempék fednek.

– Mire valók ezek az ajtók? – Elhaladunk egy gipszből cikornyásra faragott példány mellett.

– Más világokba, más birodalmakba vezetnek. – A király hangja a végletekig unott. – Halottföldről egyik se vezet ki, kár is próbálkoznod.

Ez igazán érdekes. Mindig is foglalkoztatott, mi van a Szürkén túl.

– Tiltott gyümölcsök?

– Nem. Ha úgy tartja kedved, felfedezheted, mi rejlik mögöttük, de haza egyik se visz.

Számtalan kanyar és forduló után megtorpan egy folyosó végén. Mintha sikolyt hallanék, de csak távolról, s talán csupán a képzeletem játszik velem.

– Orla majd gondoskodik rólad. – Egy rézkulcsot varázsol elő, hogy kinyissa vele az ajtót. – Ez lesz a lakrészed. Amint berendezkedtél, szabadon járhatsz-kelhetsz, de nem hagyhatod el a fellegvárat.

– Talán nem bízol bennem? – Előre tudom a válaszát. Csak érdekel a reakciója.

– Nem. – Szempillái leereszkednek, sötét rojtként sápadt arccsontjain. – Elfuthatsz, de nem jutsz messzire. Az erdő nem szíveli a jelenlétem. A fellegvár megóv a külső fenyegetésektől. Számodra itt a legbiztonságosabb.

Elraktározom magamban ezt az információt későbbi tanulmányozásra.

– És hol élsz te?

– Az északi szárnyban, ahová nem léphetsz be.

Vonakodom átlépni ezt a küszöböt.

– Mi lesz, miután összeházasodunk? Osztoznom kell veled az ágyadon? – Nem hinném, hogy gyengéd szerető volna. Emlékszem a szemére, arra az Erdőszélben kilesett sötét fenyegetésre és a mélyén lappangó állati vadságra.

– Emiatt nem kell aggódnod. Külön szobában alszunk majd. – Azzal betessékel, és rám csapja az ajtót. Hamarosan elhalnak a léptei. Próbát teszek a díszes kilinccsel. Az ajtó meg se moccan.

Bezárt.

Szelídségem maszkja lehullik, ahogy bősz igyekezettel és ököllel esek neki az ajtónak.

– Te szemét fattyú! – Jegyesem erre sem tér vissza.

Zihálva lépek hátrébb, tanulmányozni lakterem boltozatos mennyezetét és távoli falait. Szertelen díszektől roskadozó bútorait. Pompás baldachinos ágyát, kandallóját és szőnyegét – számtalan szőnyegét, mind puha plüss. Egymásba nyíló szobáinak ajtóit.

Hirtelen kimerültség kerít a hatalmába, és lerogyok a derékaljra. Fagy csípte arcomhoz dörzsölöm fagy csípte kezem. Karjaim bölcsőjében dédelgetem görcsölő hasam, meggörnyedek, előre-hátra ringok.

Magamra maradtam, halandó nőként egy kegyetlen isten birodalmában. Nincs se családom, se támaszom. Itt kell maradnom az elkövetkező negyven, ötven, hatvan évre? Itt pusztulok el, ketrecebe zárt állatként? Sosem térhetek vissza a régi életembe? Nem, amíg a Fagykirály él.

Ringatózásom lelassul, ahogy összeráncolt homlokkal az elzsaluzott ablakokra meredek. Valami arra késztet, hogy feléjük induljak. Bőszen lerángatom a karnisra aggatott függönyöket.

Halottföld a szürke árnyalataival megfestett tájkép. Felmérem odalent a holdfényes udvart, látom az istállókat, az öles falakat, a fekete vaskapukat, az erősségen túli kietlen vidéket.

Nem, amíg a Fagykirály él.

Talán arra számítottam, hogy a halálba lovagolok, de sosem voltam és sosem leszek gyenge.

Így kanyarodok vissza a könyvekhez. Így térek vissza a tudáshoz. Mindahhoz, amit az évek során szűrtem le a történetekből és mesékből.

Amit tudok: Északi Szél egy isten, egyike a négy fivérnek, akit a világunk peremére száműztek. Anemoi, így nevezik őket: a Négy Szél, akik az évszakokat váltogatják a földön, bár arról keveset tudni, hogy ki és honnét száműzte őket. Északi Szél hatalma korlátlan. Halhatatlan, örökké fog élni, nem sújtják a betegségek – hacsak meg nem ölik. Kár, hogy egyetlen isten sem halhat meg halandó készítette fegyver által.

Ez megmagyarázza, miért nem végzett vele a belé mártott kés. Csak isteni fegyvernek van ereje ahhoz, hogy véget vessen egy halhatatlan életnek. Az általa hordozott lándzsának, különös idegen hatalmának. Az oldalán viselt tőrnek.

Még nem tudja, miféle kígyót melenget a kebelén. Évekig sínylődtem és sínylődött a népem, de most kivételes helyzetbe kerültem, hogy visszavágjak. Ha a Fagykirály meghal, vége az örök télnek. Vége a setétjáróknak. Vége az Árnynak.

Csakis akkor leszek szabad.

Órákkal később óvatos kopogtatás hallatszik az ajtó felől.

– Fogadóképes, úrnőm?

Kiterülök a hatalmas ágyon. Egy négyfős családnak elég lenne. Még életemben nem feküdtem kényelmesebben.

Gyűlölöm.

Felkönyökölök és látom, hogy szurtos kabátom beszennyezte a tiszta lepedőt és a párnákat. Annyi tisztesség azért volt bennem, hogy lerúgjam a csizmán, mielőtt beveszem magam az ágyba. Bármennyire is kimerített az utazás, nem bírtam elaludni.

– Igen. – Megigazítom kendőm az arcomon.

Kattan a zár. Nyájas, pufók asszonyság lép a szobába, záporfelhőszínű, egyszerű gyapjúruháján koszos köténnyel. Évek óta nem láttam senkit ilyen zsírpárnákkal. Szemlátomást csak hírből ismeri az éhséget. Önkéntelenül is megbámulom.

Pukedlizik, miközben végigpillant rajtam. Kerekded arc, halovány bőr, színtelen szem, fitos orr, kontyba fogott, őszülő haj.

– Üdvözlöm, úrnőm. Orla vagyok, a komornája. – A kandallóhoz siet, és tüzet gyújt. Fény foszlatja szét az elviselhetetlen sötétséget.

Az ágy széléig araszolok, és megvetem a lábam a padlón. A szőnyeg legalább meleg.

– Mennyi az idő? – Porszáraz a torkom, italért sikolt. Kihalászom kabátzsebemből a flaskát, és magamhoz veszek egy lélekerősítő kortyot.

– Lassan délre jár. Öltöznie és készülődnie kell a szertartásra.

Visszatér régi ismerősöm, a rettegés.

Az ablakhoz lépve vetek egy pillantást a lenti udvarra, lábamnál a korábban lerángatott függönyökkel. Hosszú az út lefelé, és nem állítaná meg a zuhanásomat más, csak a kő.

– Hogyan állhattál a Fagykirály szolgálatába? – fordulok felé.

– Úrnőm. A ceremónia.

Átok verje a ceremóniát. A királynak ott az egész örökkévalóság. Ráér még néhány percet.

– Tisztában vagyok vele, hogy alig ismerjük egymást, de épp most ragadtak el az otthonomból. Arra kényszerítenek, hogy Halottföldön éljem le az életem, és hozzámenjek ahhoz, aki megölte a szüleimet az istenverte telével, szóval válaszokat akarok. Ülj le. – Némi biztatás árán sikerül egy üres karosszékhez terelnem. Letelepszem vele szemközt, hogy illő módon társaloghassunk.

Orla a derekára kötött szurtos kötényen babrál.

– Bocsássa meg az egyenességem, de úrnőm igencsak erőszakos.

– Ezt bóknak veszem.

Felsóhajt.

– Réges-rég történt. A Fagykirály alkut ajánlott a városomnak, Neumovosnak. Többen is éltünk a lehetőséggel, hogy az erődítményében éljünk, és neki dolgozzunk.

A lehetőséggel? A király nem tűnik olyannak, mint aki választást engedne.

– Sosem próbáltál elszökni?

Nagy erőfeszítéssel igyekszik közönyös arcot vágni, mintha nem akarna megbántani.

– Elszökni? Ugyan, úrnőm. Hát hová mehetnék?

Mindegy, csak innen el, gondolom.

Orla a sárfoltos ágyneműre sandít.

– Szabad?

Senkinek nem kell utánam takarítania, de ha már ennyire fáj neki ezt látni, csak megvonom a vállam. Ahogy áthalad a padlóra vetülő gyér napfényen, alakja elhalványodik. Szó szerint átlátok rajta. Teljességgel áttetsző. Mint egy ködpászma.

– Az istenekre! – Oly hirtelen pattanok fel, hogy lábam beleakad a székébe, és a padlóra bukok. – Te…

– Meghaltam, úrnőm? – Orla kedves arcát ráncba húzza a lemondás.

Talán túlzottan is érzéketlen voltam. Elvégre nem tehet róla, hogy halott.

– Sajnálom. Csak megijedtem, ez minden. – Feltápászkodom, majd egyenes háttal és a térdemen összefűzött kézzel letelepedek a díszpárna szélére. – Csak azt gondoltam… – Nem, ez ugyanúgy tapintatlanság. Ha rajtam áll, feleslegesen nem szerzek magamnak ellenségeket, főként olyanokat nem, akiknek a segítségére még rászorulhatok. Orla sosem fog nyíltan viselkedni velem, ha hátsó szándékokat sejt a szavaim mögött.

– Semmi baj, úrnőm. A fény megmutatja az igazi valómat.

– A kísértetet.

– Igen. A jelenést.

– A többiek is mind azok?

– Az egész személyzet. Aki csak Neumovosból való.

– De akkor… hogyan tudtalak megérinteni az imént? – Amikor a szék felé vonszoltam, szilárdnak éreztem a testét, a ruháját.

Figyelemre méltóan hosszú ideig vár a válasszal, ami ehhez képest meglepően kurta:

– Úgy, hogy még nem haltunk meg. – Egy erős rántással kiszabadítja a lepedőt a derékalj fogságából. Összegyűri, és a lábánál álló kosárba hajítja.

Már értem. Szolgák nélkül a Fagykirály fellegvára sem működhetne. Ők az alapzat, amire ez a citadella épült: egyebek mellett ők tartják karban a házat, és főznek a királyra.

– Felteszek egy kérdést, ami gorombának hangozhat, de szoktál te enni? Szoktál aludni?

– Eszem, igen. Aludni is tudok, és átélni az érzéseket, a fájdalmat. – Ha jól látom, beszéd közben fakó arca tovább halványul, körvonala elmosódik. Most, hogy már tudom az igazat, képtelen vagyok nem észrevenni az anyagtalanságát. – Csak az étel hamu a számban, az álmom lidércnyomás, és magammal hurcolom régi életem emlékeit. Ahogy mind a többi jelenés. Amikor elmúlnak, az emberek rendszerint elhagyják az emlékeiket. Neumovos lakói nem.

Miért gyötri így a király a szolgáit? Megkérném Orlát, hogy fejtse ki, de ő mind türelmetlenebb. Egyelőre félreteszem a kérdéseimet, és az aktuális ügyek felé terelem a társalgást.

– Tegyük fel, hogy kihagyom az esküvőt. Csak úgy, teoretikusan. Mi lesz akkor?

– Jaj, ne, úrnőm, muszáj részt vennie a szertartáson! – Kétségbeesett igyekezettel tér vissza a tűzhöz, hogy a szükségesnél nagyobb erővel piszkálja a rönköket. Mohó lángok falják a fát.

– Mit tenne velem? – Talpra állok, és csípőre vágom a kezem. – Bezárna?

Már megtette. Elvette tőlem azt, amit mindennél jobban szeretek.

Orla feltűnően csendes.

– Nem, úrnőm.

Élessé válik a tekintetem, amikor meghajtja a fejét, megpróbál apró és észrevétlen lenni. A préda hunyászkodik meg így a csúcsragadozó előtt.

Letérdepelek elé, hogy lefejtsem az ujjait a piszkafáról, és félretegyem. Az évek során elhalványodtak az anyámmal kapcsolatos emlékeim, de Orla rá emlékeztet. Kérges tenyér, lágy szív. Töredékes képem van a Fagykirályról. Apró darabkákból kell kiraknom a képet.

– Mit tenne a király, Orla? Bántana?

Elsápad, leszegi a tekintetét.

– Még sosem emelt kezet a személyzet tagjaira, de viharos a természete. Nem sokszor látni, de ha igen, hát… rémisztő.

– Értem.

Jól ismerem a kiszolgáltatottság érzését. Megértem Orlát, bár még alig ismerem. Ő is a Fagykirály árnyékában él. Nem hagyhatom, hogy más bűnhődjék az én nyakasságom miatt.

Meglesz a menyegző.

– Minden rendben, Orla. Meggyőztél. – Felállok és széttárom a karom. – Tégy velem, amit akarsz.

Őrült módjára nekem esik, és levetkőztet, majd bevág az elválasztó fal mögött gőzölgő tágas fürdődézsába. Perzselő forróság olvasztja le bőrömről a beleivódott koszt és mocskot, mialatt hosszasan és kéjesen nyögdécselek.

Tetőtől talpig lecsutakolom magam, kétszer is. Mire végzek, a fürdővíz kínosan és zavarosan szürke. Kilépek a kádból, megtörölközöm. Ezen a ponton felesleges a kendő, hiszen Orla mit sem tud az átverésről, ezért nem is öltöm fel.

Ahogy kikerülök az elválasztó fal mögül, megdermedek.

– Mit művelsz?

Orla a tűz fölé tartja ruháimat, mintha épp a lángok közé akarná vetni őket.

Visszarántja a kezét, szégyenpír színezi az arcát.

– Olyan koszosak, azt hittem… – Tekintete sebhelyes arcomra rebben, majd félrenéz.

– Ez minden, ami az otthonomból maradt.

Orla válla megereszkedik, miközben bólint.

– Amint kimosom, visszajuttatom őket.

Az idő hátralévő részében a közelgő ceremóniára készülődök. Komornám egyszerű ruhába bújtat. Hosszú ujjú, szerencsére, és éjkék, ami illik a barna bőrömhöz. Az alakomhoz. Alighanem egy előző hitves viselte, ami nyomasztó gondolat, tekintve hogy az illető minden valószínűség szerint halott. De legalább nem fehér menyasszonyi ruha. Annyira romlatlan azért nem vagyok.

Aranycipellő és hozzáillő hajszalag teszi teljessé az összeállítást, befont hajam tisztán és fénylőn omlik a hátamra. Míg Orlát lefoglalja, hogy lesimítsa szoknyám minden ráncát, én a karomra rögzítem a tőrhüvelyt. Az utolsó hozzávaló: a fátyol. Amint felhajtja majd, a Fagykirály rájön a turpisságra. Legalább vége lesz a rejtőzködésnek.

– Erre, úrnőm.

Lemegyünk a lépcsőn az első szintre, ahol olyan fagyos a levegő, hogy vacogni kezd a fogam. Minden kandalló sötéten ásít, mégis veríték ül ki a homlokomra. Kibírod. Túléled. Leküzdöd. Mi mást tehetek?

A folyosók útvesztője lámpások százaival teliszórt, barlangszerű csarnokba torkollik. A király egy másik ember – jelenés – társaságában áll a poros terem közepét elfoglaló emelvényen.

Északi Szél pillantása megállapodik rajtam, s ahogy felé indulok, odavonz valami névtelen erő. Ősi és halhatatlan, tökéletesre csiszolt küllemén sehol egy folt. Szemre makulátlan.

Meglep, amikor felsegít az emelvényre, fekete bőrkesztyűje kezem cirógatja. Megállunk egymással szemközt: a halandó nő és a halhatatlan Északi Szél. Fekete nadrágot és csizmát visel, éjkék tunikája nyakán aranycérna tekereg. Összeillik az öltözékünk. Milyen különös.

A ceremóniamester belekezd:

– Azért jöttünk ma itt össze, hogy tanúi legyünk e frigynek…

Hangja elhalkul. A világ elsötétül.

Szaporán ver a szívem, fülemben hallom lüktető dobolását. Jobb kézfejem bizseregni kezd, miközben összeráncolt homlokkal letekintek rá. Különös jel tűnik fel rajta, töviskarikát formálva: egy tetoválás.

– …jóban és rosszban, bőség és szükség idején…

A tetoválás minden szóval egyre feketébb lesz. Hiába próbálom letörölni, semmi sem történik.

A királyra emelem a tekintetem.

– Mi ez? – suttogok, és a jelre mutatok, de mire lenézek, a tetoválás elhalványodik. Csak a bőröm marad.

– Az esküvésed – jelenti ki.

Biztos van valami módja, hogy megkössön engem. Elvégre egy fogadalmat meg is lehet szegni. A varázserővel átitatott tetoválás gondoskodik a frigy állandóságáról.

A Fagykirály megragadja a kezem. Felemelem rá a pillantásom. Nyugtalanító, hogy milyen átható a tekintete. Amióta beléptem ide, egyszer se láttam pislogni.

A ceremóniamester tovább darál ígéretről és elköteleződésről, azután vége is. A kezünkön átvetett fehér kendő megpecsételi a Fagykirállyal kötött házasságomat. A felesége vagyok. Ő pedig a férjem. Egyesülünk a házasság szent kötelékében, amíg a halál el nem választ. Remélhetőleg az övé.

– Most tekintse meg az aráját, nagyuram.

A Fagykirály megragadja fátylam szélét.

Most jön a java.

Gondos mozdulattal megemeli a könnyed anyagot, feltárva jobb orcám éktelen hegét, a régi seb hurkáinak domborzatát, a földszínű bőr sötétjéből kiemelkedő halovány hegygerincet.

Érzelem. Ez hiányzik oly fájón a kiállásából. Maga a testet öltött szívtelenség, mégsem képes leplezni a döbbenetet, ami ott bujkál a kérges külső mögött, de most felvillan, ha csak egyetlen pillanatra is.