Írta: Stephen Chbosky

A mű eredeti címe: Imaginary Friend

Fordította: Bihari György, Sóvágó Katalin

Szerkesztő: Bucur Tünde Csilla

Műszaki szerkesztő: Varga Tünde

Korrektor: Paszler Zsófia

© Stephen Chbosky

© Bihari György, Sóvágó Katalin

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: gray318

ISSN 2786-1236

ISBN 978 963 499 149 6 (epub), kiadói kód: MX-1530e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Liznek

és az anyáknak mindenütt

50 évvel korábban…

Ne hagyd el az utcát. Nem kaphatnak el, ha nem hagyod el az utcát.

A kis David Olson tudta, hogy ebből baj lesz. Abban a pillanatban, ahogy az anyja hazajön apuval, kapni fog érte. Egyetlen reménye a párna volt, amelyet a takarója alá gyömöszölt, hogy úgy nézzen ki, mintha még mindig az ágyban feküdne. Így csinálták a tévéműsorokban. Bár ez most nem számít. Kiszökött a szobájából, lemászott a borostyánon, megcsúszott, felsértette a lábát. De nem nagyon. Nem olyan volt, mint mikor a bátyja focizik. Ez nem volt olyan rossz.

A kis David Olson végigsántikált a Hays Roadon. A levegő párás volt. A dombon épp leszállt a köd. Felnézett a holdra. Teli volt. Tegnap is teli volt. Kék hold. Ezt mondta a bátyja. Mint a dal, amelyre a szülei táncoltak néha. Amikor még boldogok voltak. Mielőtt David rájuk ijesztett volna.

Kék Hold…

Láttál egyedül…

A kis David Olson hallott valamit a bokrok közül. Egy másodpercig azt hitte, hogy ez is egy olyan álom lehet. De nem az volt. Tudta, hogy nem az. Erőlködött, hogy ébren maradjon. Így is, hogy fájt a feje. Ma éjszaka oda kell érnie.

Elhajtott mellette egy kocsi, reflektorfénnyel festette be a ködöt. A kis David Olson elbújt egy postaláda mögé. Rock ’n’ roll ömlött a vén Ford Mustangból. Két kamasz nevetett. Sok srácot hívtak be katonának, nőtt az ittas vezetések száma. Legalábbis apu ezt mondta.

– David! – suttogta egy hang. Sssssszisssssszegte. Ssssz.

Tényleg mondta valaki, vagy csak ő hallotta?

– Ki van ott? – kérdezte.

Csend.

Biztos a fejéből jött a hang. Ami jó. Legalább nem a sziszegő hölgy az. Legalább nem álmodott.

Vagy mégis?

Lenézett a dombról a sarokra, ahol a nagy utcai lámpa égett a Monterey Drive-on. A srácok elmentek mellette, magukkal vitték az összes hangot. David akkor látta meg valakinek az árnyékát. Egy alak állt az utcai lámpa fénytócsájának közepén. Várakozott és fütyörészett. Fütyörészett és várakozott. Egy dalt, amely kicsit úgy hangzott, mint a

Kék Hold.

David tarkóján felborzolódtak az apró szőrök.

Közelébe ne menj annak a saroknak!

Közel ne menj ahhoz a valakihez!

A kis David Olson inkább az udvarokon vágott át.

Lábujjhegyen osont egy ócska kerítés felé. Vigyázz, nehogy meghalljanak. Vagy meglássanak. Elhagytad az utcát. Az veszélyes. Felnézett egy ablakra, ahol egy bébiszitter smárolt a fiújával, miközben a baba sírt. Bár olyan hangja volt, mint egy macskának. David még mindig biztosra vette, hogy nem álmodik, ám ezt egyre nehezebb volt elhitetnie magával. Átmászott a kerítésen, nedves fűfoltokkal szennyezte be a pizsamanadrágját. Ezt nem dughatja el anyu elől. Neki kell kimosnia. Úgy, ahogy azóta csinálja, amióta elkezdett ismét bepisilni. Minden reggel kimosta a lepedőt. Nem szabad, hogy az anyja megtudja. Mert akkor kérdéseket tenne fel. Olyan kérdéseket, amelyekre David nem válaszolhat.

Legalábbis hangosan.

Átvágott a Maruca-ház mögötti pagonyon, a hinta mellett, amelyet Maruca bácsi szerelt fel a fiaival. A nap végén, a kemény munka után mindig járt nekik két-két Oreo és egy-egy pohár tej. A kis David Olson egyszer-kétszer segített nekik. Szerette az Oreót. Különösen a kissé állott és megpuhult Oreót.

– David!

A suttogás most hangosabb volt. Hátranézett, de senki sem járt a közelben. A házak között kilesett az utcai lámpára. A valakinek az árnyéka eltűnt. Akárhol lehet. Akár mögötte is. Ó, kérem szépen, ne a sziszegő hölgy legyen! Kérem szépen, hadd ne aludjak!

Reccs!

Mögötte reccsent az ág. A kis David Olson megfeledkezett a sérült lábáról, és futott. Kiszaladt Pruzanék pázsitján át a Carmell Drive-ra, és ott balra fordult. Kutyák lihegését hallotta. Közeledtek. De nem voltak kutyák. Csak hangok. Mint az álmok. Mint a macskababa sírása. Utána futottak. Így hát még gyorsabban szaladt. Kis cipője cuppogott a nedves járdán. Cupp, cupp, cupp, mint egy nagyi csókja.

Végül kiért a Monterey Drive sarkára, és ott jobbra fordult. Az út közepén szaladt. Akár egy tutaj egy folyón. Ne hagyd el az utcát. Nem kaphatnak el, amíg az utcán vagy. Mindkét oldalról hangokat hallott. Halk sziszegést. És kutyák lihegését. És lefetyelést. És macskababákat. Meg azokat a suttogásokat.

– David! Lefelé arról az útról! Még bajod esik. Gyere a fűre, az biztonságos.

A hang a sziszegő hölgyé volt. David tudta. Először mindig szép volt a hangja. Mint egy helyettesítő tanító nénié, aki túlságosan igyekszik. De ha ránéztél, akkor már nem volt szép. Csupa fog volt, meg egy sziszegő száj. Rosszabb volt a gonosz boszorkánynál. Mindennél rosszabb. Négy lába volt, mint egy kutyának. Vagy hosszú nyaka, mint egy zsiráfnak. Sssssz.

– David! Anyád felsértette a lábát! Csupa vágás mindkettő. Gyere, segíts nekem!

A sziszegő hölgy most az anyja hangját használta. Ez nem tisztességes. Mégis megtette. Még a külsejét is meg tudta változtatni olyanra, mint az anyué. Először működött a dolog. David odament hozzá a füvön. És a hölgy elkapta. David két napig nem aludt utána. Amikor a hölgy elvitte a házba, amelyiknek pincéje volt. Meg az a kemencéje.

– Segíts már anyádnak, te kis fos!

Most a nagyi hangján beszélt. De nem a nagyi volt. David érezte a sziszegő hölgy fehér fogait. Ne nézd a fogát! Csak előre nézz! Fuss tovább! Egészen a zsákutcáig. Meg tudod csinálni, hogy örökre elmenjen. Az utolsó utcai lámpáig.

– Sssssz.

David Olson csak előre nézett, a zsákutca utolsó lámpájára. És ekkor megtorpant.

Az árnyékvalaki visszatért.

Az alak az utcai lámpa fénytócsájának közepén állt. Várakozott és fütyörészett. Fütyörészett és várakozott. Akár álom, akár nem, ez rossz dolog. De most már nem állhatott meg. Minden rajta múlott. El kellett mennie az utcai lámpás valaki mellett, hogy eljusson a találkozóhelyre.

– Szííííísssssz!

A sziszegő hölgy közelebb volt. Mögötte volt. David Olson váratlanul fázni kezdett. A pizsamája nyirkos volt. Még a kabátban is. Te csak menj tovább! Ennyi a dolgod. Légy bátor, mint a bátyád! Bátor, mint a srácok, akiket behívtak. Légy bátor, és menj tovább! Még egy kis lépés. Két kis lépés.

– Halló! – mondta a kis David Olson.

Az alak nem mondott semmit. Az alak nem mozdult. Csak lélegzett, ki és be, a lélegzete

Felhővé vált.

– Halló! Maga kicsoda? – kérdezte David.

Csend. A világ visszatartotta a lélegzetét. A kis David Olson bedugta az egyik kicsi lábujját a fénytócsába. Az alak mocorgott.

– Bocsánat, de át kell itt mennem. Oké?

Ismét csak csend. David beljebb tolta a lábujját a fénybe. Az alak fordulni kezdett. David fontolgatta, hogy hazamegy, de be kellett fejeznie. Csak így állíthatja meg a sziszegő hölgyet. Az egész lábfejével belépett a fénybe. Az alak ismét fordult. Mint egy ébredező szobor. Már az egész lábszár. Újabb forduló. Végül David nem bírta tovább, mindenestől belépett a fénybe. Az alak rárontott. Nyögve. Kinyújtott karral. David keresztülrohant a körön. Az alak mögötte. Nyaldosva. Sivítva. David érezte a kinyújtott, hosszú karmokat, és épp mielőtt elkapta volna a haját, David elcsúszott a kemény járdán, úgy, ahogy a baseballban szoktak. A térdéről lejött a plezúr, de nem számított. Kiért a fényből. Az alak megdermedt. David az utca végén állt. A zsákutca a faházzal és a friss házasokkal.

A kis David Olson lenézett az útról. Az éjszaka néma volt. Pár tücsök. Egy csepp köd, ami megvilágította az utat a fákhoz. David rettegett, ám nem állhatott meg. Minden rajta múlott. Be kell fejeznie, különben a sziszegő hölgy elszabadul. És a bátyja lesz az első, aki meghal.

A kis David Olson elhagyta az utcát, és ment.

El a kerítés mellett.

Át a mezőn.

Be a Mission Street erdejébe.

I. rész

Ma

1. FEJEZET

Álmodom?

Ezt gondolta a kisfiú, amikor az ócska Ford furgon átzökkent egy fekvőrendőrön, és felébresztette. Olyan érzés volt, mint mikor kényelmesen fekszünk az ágyban, de hirtelen ki kell menni a mosdóba. Hunyorgott a napfényben, és kinézett az ohiói sztrádára. Úgy csapta meg az augusztusi forróság párája, mintha a hullámfürdőben lenne a strandon, aminek a belépőjét a mama azzal spórolta össze, hogy párszor kihagyta az ebédet. – Másfél kilót fogytam! – mondta, és kacsintott. Az egy jó nap volt.

Megdörgölte fáradt szemét, felegyenesedett az anyósülésen. Szeretett elöl ülni, amikor a mama vezetett. Úgy érezte, mintha egy klubhoz tartozna. Egy különleges klubhoz, amelynek ő a tagja, meg ez a sovány, klassz hölgy. Az anyjára nézett, akit keretbe foglalt a reggeli nap. A bőre odaragadt a forró, műanyag üléshuzathoz. A válla vörös volt a nyakbakötős felső körül. A lába fehér a farmer levágott szára alatt. Egyik kezében cigarettát tartott, és dögösen nézett ki. Akár egy régi sztár a péntek esti mozizások valamelyik közösen nézett filmjében. A fiúnak tetszett, hogy a cigaretták vége piros a rúzstól. A tanítók odahaza Denverben azt mondták, a cigaretta árt nekünk. Amikor ezt elmondta az anyjának, ő viccesen azt felelte, hogy a tanítók meg neked ártanak, és tovább dohányzott.

– Igazából a tanítók fontosak, ezért felejtsd el, amit mondtam – figyelmeztette utólag a mama.

– Oké – felelte a fiú.

Elnyomta a cigarettáját, és azonnal rágyújtott egy másikra. Ilyet csak olyankor csinált, ha aggódott. Mindig aggódott, amikor költöztek. Bár most talán másként lesz. Mindig ezt mondta, amióta a papa meghalt. Most más lesz. De sosem lett más.

Ráadásul most menekültek.

Mama beleszívott a cigarettába. A füst előbodorodott az augusztusi verejtékgyöngyökkel kirakott felsőajka alól. Mélyen elgondolkodva bámult előre a volán felett. Egy teljes perc telt el, mire rájött, hogy a gyerek ébren van. Akkor elmosolyodott.

– Hát nem csodás ez a reggel? – suttogta.

A fiú egyáltalán nem szerette a reggeleket. A mama viszont igen. Így hát ő is szerette őket.

– De az, mama. Biztosan.

Mostanában mamának szólította. Anyja három éve figyelmeztette, hogy ne nevezze őt maminak. Azt mondta, attól kisbabás lesz, és ő nem akarta, hogy a fia kisbabás legyen. Néha arra kérte, mutassa az izmait. Ő pedig felemelte vézna kis karját, és megfeszítette a bicepszét, hogy ne legyen olyan lapos. Erős akart lenni, mint a papa azon a karácsonyi képen. Az egyetlen képén.

– Éhes vagy, kishaver? – kérdezte mama.

A fiú bólintott.

– Van egy pihenő a sztrádakapunál, az államhatáron túl. Biztosan lesz ott büfé is.

– Lesz nekik csokidarabkás palacsintájuk?

A fiú emlékezett rá, milyen volt a csokidarabkás palacsinta Portlandben. Ez két évvel ezelőtt volt. Egy gyorsétterem felett laktak. És a szakács mindig adott nekik csokidarabkás palacsintát. Azóta laktak Denverben és Michiganben is. De a fiú sosem felejtette el azokat a palacsintákat, és a kedves embert, aki csinálta őket. Addig nem tudta, hogy a papán kívül más férfi is tud kedves lenni hozzá.

– Ha nincs, akkor veszünk M&M’set és rászórjuk. Oké?

A kisfiú most már aggódott. Még sosem hallott az anyjától ilyet. Még akkor sem, ha költöztek. Mama mindig bűntudatos volt, ha költöztek. De még a legbűntudatosabb napon is azt mondta neki, hogy a csokoládé nem reggelire való. Még akkor is ezt mondta, amikor fogyasztó csokiturmixot ivott reggelire. Bár azok a turmixok nem számítottak csokoládénak. Ezt már megtudta a mamától.

– Oké – mondta, és mosolygott. Remélhetőleg ez nem egyszeri alkalom.

Visszanézett az útra. A forgalom lelassult, megláttak egy mentőautót és egy kombit. A mentősök egy ember véres fejét kötözték gézzel. Úgy tűnt, megvágta a homlokát, és talán hiányzott pár foga. Valamivel arrébb meglátták a szarvast a kocsi motorházán. Az agancsa még mindig beleakadt a szélvédőbe. A szarvas szeme nyitva volt, és úgy küzdött és rángatózott, mintha nem tudná, hogy haldoklik.

– Ne nézz oda! – mondta a mamája.

– Bocs – felelte, és másfelé nézett.

Mama nem szerette, ha rossz dolgokat néz. Így is épp eleget látott. Különösen amióta a papája meghalt. Így hát másfelé nézett, és az anyja haját tanulmányozta a sál alatt. Mama bandannának hívta, de a kisfiú szívesebben gondolt rá sálként, amilyeneket a pénteki mozizások régi filmjeiben viseltek. Nézte a mama haját, aztán a saját barna haját, amely olyan volt, mint az apjáé azon az egyetlen karácsonyi képen. Nem sokra emlékezett az apjából. Még a hangjára sem. Csak a dohány szagára az ingén, és a Noxzema borotvakrém illatára. Ez volt minden. Semmi mást nem tudott az apjáról azon kívül, hogy bizonyára nagy ember volt, mert minden apa az. Nagy emberek.

– Mama! – szólalt meg. – Jól vagy?

Mama a legszebb mosolyával nézett rá. De az arca riadt volt. Mint nyolc órája, amikor éjszaka felébresztette, és sürgette, hogy csomagolja be a holmiját.

– Siess! – suttogta.

A kisfiú engedelmeskedett. Mindent belehajigált a hálózsákjába. Amikor lábujjhegyen beosont a nappaliba, látta, hogy Jerry kiütötte magát a díványon. Jerry a szemét dörgölte az ujjaival. A tetovált ujjaival. Egy pillanatra csaknem felébredt. Aztán mégse. Miközben Jerry ki volt ütve, ők beszálltak a kocsiba. A kesztyűtartóban volt a pénz, amiről Jerry nem tudott. Jerry minden mást elvett. Elhajtottak a csendes éjszakában. Az első órában mama többet nézte a visszapillantó tükröt, mint az utat.

– Mama! Megtalál minket? – kérdezte a kisfiú.

– Nem – felelte az anyja, és újabb cigarettára gyújtott.

A kisfiú felnézett rá. És a reggeli fényben végre meglátta, hogy nem a sminktől vörös az arca. És elöntötte ez az érzés. Azt mondta magának:

Nem vallhatsz kudarcot.

Ez volt az ő fogadalma. Az anyját nézte, és azt gondolta: meg foglak védeni. Nem úgy, mint amikor tényleg kicsi volt, és semmit sem tehetett. Most már nagyobb. És a karja sem mindig lesz lapos és vézna. Fekvőtámaszokat fog csinálni. Nagyobb lesz az anyja kedvéért. Megvédi őt. Az apja kedvéért.

Nem vallhatsz kudarcot.

Meg kell védened az anyádat.

Te vagy a férfi a háznál.

Kinézett az ablakon, és meglátott egy ócska, henger alakú hirdetőoszlopot. A viharvert felirat azt mondta, hogy VAN EGY BARÁTOD PENNSYLVANIÁBAN. És talán igaza van az anyjának. Talán ez alkalommal más lesz a helyzet. Két év alatt ez volt a harmadik államuk. Ez alkalommal talán működni fog a dolog. Akárhogy is, tudta, hogy sohasem hagyhatja cserben a mamát.

Christopher hét és fél éves volt.

2. FEJEZET

Egy hete voltak Pennsylvaniában, amikor megtörtént.

Christopher anyja azt mondta, azért választotta Mill Grove városát, mert kicsi, biztonságos, és van egy príma általános iskolája. De Christopher valahol mélyen azt gondolta, talán azért ezt választotta mama, mert Mill Grove mintha elbújt volna a világ elől. Egy út be. Egy út ki. Fák vették körül. Senkit sem ismertek. És ha senki sem ismeri őket, akkor Jerry sem tud rájuk találni.

Mill Grove príma búvóhely volt.

Az anyjának már csak állásra volt szüksége. Christopher minden reggel figyelte, ahogy kirúzsozza a száját, és szépen megfésülködik. Figyelte, ahogy felteszi a divatosnak látszó szemüvegét, és morog, mert az állásinterjúhoz való egyetlen blézere kilyukadt a jobb hóna alatt. A szövet lyukadt ki, nem a varrás engedett el. Annyit tehetett, hogy összefogta egy biztosítótűvel, és imádkozott.

Miután Christopher megette a Froot Loopsot, mama elvitte a városi könyvtárba, hogy kiválassza a nap könyvét, miközben az anyja átnézi az álláshirdetéseket. A nap könyvével „fizetett” azért, hogy Froot Loopsot ehessen. Ha elolvasott egy könyvet, hogy gyakorolja a szavakat, azt kapott. Ha nem, akkor zabkását kapott (vagy még rosszabbat). Így inkább elolvasta azt a könyvet.

Amint a mama kiírt néhány ígéretes hirdetést, visszaültek a kocsiba, és elmentek a különböző állásinterjúkra. Azt mondta, azért viszi magával Christophert, hogy kalandozhassanak. Csak ők ketten. Azt mondta, hogy az ócska Ford egy szárazföldi cápa, és ők most zsákmányt keresnek. Igazság szerint nem volt pénze bébiszitterre, de a fiút ez nem zavarta, mert a mamával volt.

Így hát elmentek cápászni, és mama vezetés közben felmondatta vele az államok fővárosait. És vizsgáztatta számtanból. Meg szókincsből.

– A Mill Grove általános iskola nagyon jó. Van számítógépes laborjuk és minden. Szeretni fogod a második osztályt.

Akárhol is laktak, Christopher anyja úgy vadászott a príma állami iskolákra, ahogy más mamák a leárazott szénsavas üdítőre (amit Mill Grove-ban valamilyen okból „bubisnak” hívtak). Ez alkalommal, mondta, Christopher a legjobbat kapja. A motel közel volt egy príma iskolához. Mama megígérte, hogy míg össze nem gyűjt egy lakásra valót, mindennap elviszi Christophert kocsival, így nem fogják „moteles srácnak” csúfolni. Azt mondta, olyan oktatást akar a fiának, amilyenben neki nem volt része. Nem baj az, ha Christopher megerőlteti magát. Ebben az osztályban fog javítani számtanból. Ebben az osztályban fog kifizetődni a sok kemény munka, és Christopher nem keveri többé a betűket olvasás közben. A fiú mosolygott, és hitt a mamának, mert a mama hitt benne.

Majd az állásinterjúk előtt félrevonult egy pillanatra, és szövegeket mondott, amelyeket az önsegítő könyveiben olvasott, mert ő is igyekezett hinni magában.

– Szeretni akarnak téged.

– Te döntöd el, hogy ez a te állásod. Nem ők.

Amint kellően magabiztos lett, bementek az épületbe. Christopher a váróban ült, és a könyvét olvasta, ahogy azt a mama akarta, de a betűk folyvást összekeveredtek, az esze elcsámborgott, és a régi barátaira gondolt. Hiányzott neki Michigan. Ha nincs Jerry, ő ugyan örökre Michiganben maradt volna. Ott kedvesek voltak a srácok. És mindenki szegény volt, így senkinek sem tűnt fel. Legjobb barátja, Lenny „Tufa” Cordisco vicces volt, mindig letolta a gatyáját az apácák előtt hittanon. Vajon mit csinálhat most Lenny Cordisco? Jacqueline nővér biztos éppen leordítja a fejét.

Az interjúk után az anyja mindig olyan megrendült arccal került elő, amin látszott, hogy valójában ők döntik el, kit vesznek fel, és nem ő. De annyit tehetett, hogy visszaszállt a kocsiba, és tovább próbálkozott. Azt mondta, a világ időnként megpróbálja mindenéből kiforgatni az embert.

De neked csak a büszkeségedet kell adnod.

A hatodik napon az anyja a város közepén odakanyarodott egy parkolóórához, és elővette hűséges papírzacskóját. Azt, amelyikre azt írta, hogy NEM MŰKÖDIK. Rádobta a parkolóórára, és azt mondta Christophernek, hogy a lopás rossz dolog, de a parkolójegy rosszabb. Majd jóváteszi a világnak, amint ismét összeszedte magát.

Normális körülmények között Christophernek a váróba kellett volna mennie, hogy a könyvét olvassa. Ám a hatodik napon egy seriff és a helyettese ettek egy büfében az utca túloldalán. Mama odakiáltott nekik, és megkérdezte, maradnak-e még egy darabig. Ők pedig tisztelegtek neki, és megígérték, hogy szemmel tartják a fiát. Ezért a mama az olvasásért jutalmul hagyta, hogy Christopher a kis parkban legyen, amíg ő bemegy állásinterjúra a szeretetotthonba. Christopher úgy olvasta az otthon nevét, hogy…

Aranyos Fenők

– Árnyas Fenyők – helyesbített a mama. – Ha bármire szükséged van, szólj a seriffnek.

Christopher odament a hintákhoz. Az ülésen egy kis hernyó volt. Lenny Cordisco nyilván szétnyomná. De Christopher nem szerette, ha az emberek apró lényeket öldököltek. Így hát fogott egy levelet, és a hernyót egy fa alá tette, ahol hűvösben és biztonságban volt. Azután visszament a hintához, és lökdösni kezdte magát. Az izmait talán nem tudta növelni, de ugrani, azt tudott.

Mikor a hinta beindult, Christopher felnézett a felhőkre. Több tucatnyi volt, mindegyik más. Volt egy, amelyik medvére hasonlított. Volt egy, amelyik kutyára. Madarakat is látott. És fákat. De volt egy felhő, amelyik szebb volt az összes többinél.

Egy arcra hasonlított.

Nem férfi. Nem is nő. Csak egy helyes, szép arc, felhőből.

És mosolygott Christopherre.

A fiú elengedte a hintát, és ugrott.

Úgy tett, mintha a pálya szélére érkezne, a kilencesre. Két out! Egy rendkívüli védés! Győztek a Tigrisek! De Christopher most a pennsylvaniai Pittsburgh közelében volt. Ideje csapatot váltani, hogy a srácok csípjék. Hajrá, Kalózok!

Tízpercnyi hintázás után kijött az anyja. Ám ez alkalommal nem megrendülten. Széles mosollyal.

– Megkaptad az állást? – kérdezte Christopher.

– Ma este kínait eszünk!

Miután megköszönte a seriffnek a segítségét, és megintették a NEM MŰKÖDIK zacskó miatt, visszaszállt a fiával a szárazföldi cápába, és elmentek mozizni. Péntek az ő estéjük volt. Mama ki nem hagyta volna. Semmiért. Ez pedig hosszú idő óta a legjobbnak ígérkezett. Nem volt Jerry. Csak az ő különleges, kéttagú klubjuk. Gyorskaja és régi filmek a könyvtárból.

Így hát elhajtottak a 7-Elevenhöz, hogy megtegyék a számaikat a lottón, mint minden pénteken. Miután vásároltak egy kis sört, visszatértek a könyvtárba, hogy Christopher kivegye a két gyakorló könyvet a hétvégére és két videót estére. Miért fizetnek az emberek olyasmiért, ami ingyen van? A Kínai Kapuba mentek, amit a seriff javasolt, mert a rendőrök a legtájékozottabbak kajaügyben. Mamának elakadt a lélegzete, amikor meglátta az árakat, de igyekezett palástolni a megdöbbenését a fiú előtt. Azután elmosolyodott. Azt mondta, maradt egy kevés a Visa kártyán, amiről Jerry nem tudott, és egy hét múlva úgyis fizetést kap. Ahogy visszafelé indultak a motelhez, orrukban a tojásos tekercs, a narancsos csirke és Christopher kedvenc Lo Meinje illatával (Kínai spagetti, ahogy szereted!, mondta a menü), azt tervezgették, mit csinálnak a lottónyereménnyel, mert ezt csinálták minden pénteken, mielőtt kiderült, hogy nem nyertek.

Christopher azt mondta, ő egy házat venne a mamának. Még meg is tervezte milliméterpapírra. Neki videójátékok kellettek, és egy édességes szoba. Egy kosárlabdapálya és egy állatsimogató a konyha mellett. Mindent gondosan eltervezett. De a legjobb szoba a mamának jutott. Ez volt a legnagyobb szoba a házban. Erkélye is volt, ahonnan ugródeszka vezetetett anya saját külön úszómedencéjéhez. És hatalmas belépős szekrénye volt a szobának, tele a legszebb ruhákkal, amelyek nem lyukadtak ki hónaljban.

– Te mit csinálnál a pénzzel, mama? – kérdezte.

– Fogadnék neked egy tanárt, és megvenném a világ összes könyvét.

– Az enyém jobb – felelte Christopher.

Amikor hazaértek, a motelszoba mini hűtőszekrénye nem szuperált valami jól, így a sör nem hűlt le eléggé a lakoma idejére. Tehát miközben az anyja a lottóhúzást nézte a tévé apró képernyőjén, Christopher elment a folyosó végén a jéggyártó automatához, és ott azt tette, amit a közösen nézett régi filmekből tanult. Vett egy kis jeget, és rátöltötte a sört, hogy hideg legyen.

– Tessék mama. Jéggel.

Nem tudta, miért nevet olyan nagyon az anyja, de nagyon örült, hogy ilyen boldognak látja.

*

Christopher anyja a jégkockás sörét iszogatta, és elégedetten cuppogott. A fiú ragyogott a büszkeségtől, amiért ilyen agyafúrt – noha némileg fonák – megoldást talált a meleg sör problémájára. Miután ISMÉT nem találták el a lottószámokat, anya eltépte a szelvényt, és egy DVD-t csúsztatott az egyik michigani garázsvásáron beszerzett ódon lejátszóba. Elkezdődött az első film. Egy régi musical volt, amelyet mama úgy szeretett kislány korában. Egyike volt a kevés jó emlékének. Most már a fiúé is. Amikor végeztek a lakomájukkal, és a Von Trapp család is biztonságban megérkezett Svájcba, feltörték a szerencsesütiket.

– Mit mond a tiéd, mama? – kérdezte a gyerek.

– Szerencsés leszel mindenben, amire csak ráteszed a kezed.

…az ágyban, gondolta, de nem mondta ki.

– Na és a tiéd, kishaver? – kérdezte az asszony.

– Az enyém üres.

Az anyja megnézte. Christopher szerencsecéduláján csakugyan nem volt semmi, leszámítva egy számsort. A gyerek csalódottnak tűnt. A süti eleve rossz volt, de hogy még ne is legyen szerencséje?

– Ez igazából szerencsét jelent – mondta.

– Tényleg?

– Ha nincs rajta szerencse, az a legnagyobb szerencse. Vagyis magadnak kell megcsinálnod a szerencsédet. Akarsz cserélni?

A fiú hosszan és erősen gondolkodott, azután azt mondta: – Nem.

A tárgyalás ezzel lezárult, és eljött a második film ideje. Mielőtt véget ért, és a jó fiúk megnyerték a háborút, Christopher elaludt az anyja ölében. Az asszony sokáig ült, és nézte az alvó fiát. Arra a mozizós péntekre gondolt, amikor a Drakulát látták, és a gyerek úgy tett, mintha nem ijedt volna meg, noha egy hónapon át csak magas nyakú pulóvert volt hajlandó viselni.

Van egy pillanat, amikor elmúlik a gyermekkor, gondolta, és azt kívánta, hogy Christopher életében még nagyon soká ne jöjjön el ez a pillanat. Azt kívánta, hogy a fia legyen elég okos kikerülni ebből a lidércnyomásból, de ne legyen elég okos tudni, hogy amiben van, az egy lidércnyomás.

Felnyalábolta alvó kisfiát, és a hálózsákjához vitte. Megcsókolta a homlokát, és ösztönszerűen ellenőrizte, nincs-e láza. Azután visszatért a főzőfülkébe. Miután felhajtotta jégkockás sörét, csinált magának egy ugyanolyat, mert rájött, hogy erre az éjszakára emlékezni fog.

Erre az éjszakára, amikor abbahagyta a futást.

Négy éve történt.

Négy éve találta meg holtan a férjét egy fürdőkádban, csurom véresen, búcsúlevél nélkül. Négy év telt el azóta gyászban, haragban, irreális viselkedéssel. De ami sok, az sok. Hagyd abba a futást. Hagyd abba a dohányzást. Hagyd abba az önpusztítást. A gyereked ennél jobbat érdemel. Te is. Nincs több adósság. Nincs több rossz ember. Csak egy jól megharcolt és győztes élet békéje. A szülő, akinek munkája van, hős valakinek a szemében. Még akkor is, ha az a munkája, hogy öregembereket mosdat egy szeretetotthonban.

Fogta a sörét, kilépett a tűzlétrára. Hűvös szellő fújt. Szerette volna, ha nem lenne ilyen késő, mert akkor lejátszhatná kedvenc Springsteenjét, és elképzelné magát mint hős.

Elégedett volt, amikor végzett az itallal és élete utolsó cigarettájával. Figyelte az augusztusi éjszakában eltűnő, göndör füstöt, meg a szépséges csillagokat a nagy felhő mögött.

Az a felhő olyan volt, mint egy mosolygó arc.

3. FEJEZET

Azután, hogy a mama megkapta az állást, egy olyan hét következett, ami hosszú idő óta a legjobb hét volt Christopher életében. Minden reggel kinézett az ablakon, és látta az utca túloldalán a mosodát. És a telefonpóznát. Meg az utcai lámpát a kis fával.

És a felhőket.

Mindig ott voltak. Valami vigasztaló volt bennük, mint a bőr baseballkesztyűk szagában. Vagy abban az időben, amikor mama Lipton levest csinált a Campbell helyett, mert Christopher jobban szerette a Lipton vékony tésztáját. A felhőktől biztonságban érezte magát. Akár tanszereket és ruhát, akár radírt és írószereket vásároltak a mamával, a felhők ott maradtak. A mama örült. És nem volt iskola.

Hétfőig.

Abban a percben, ahogy hétfőn felébredt, látta, hogy a felhőarc eltűnt. Nem tudta, hova lett, de elszomorodott. Mert ma volt a nap. Az egyetlen nap, amikor igazán szüksége lett volna a felhőkre, hogy megvigasztalják.

Az iskola első napja.

Sosem mondhatta meg az igazságot az anyjának, aki olyan keményen dolgozott, hogy bejuttassa őt ezekbe a príma iskolákba. Lelkifurdalása lett már a gondolatra is. Mégis az volt az igazság, hogy gyűlölte az iskolát. Nem bánta, hogy senkit sem ismer. Hozzászokott. De volt egy másik ok, ami miatt félt új iskolába menni. Egyszerűen fogalmazva,

Buta volt.

Lehetett akármilyen príma gyerek, tanulónak akkor is rémes volt. Jobban szerette volna, ha a mamája kiabál vele, amiért buta, ahogy Lenny Cordisco mamája csinálta. De az övé nem kiabált. Még ha a fiú egyes számtandogákat hozott haza, mama akkor is ugyanazt mondta:

– Ne izgulj. Csak próbálkozz. Majd megérted.

De ő izgult. Mert nem értette. És tudta, hogy sosem fogja. Különösen egy olyan kemény iskolában, mint a Mill Grove általános.

– Hé! Elkésünk az első napon. Fejezd be a reggelit!

Miközben Christopher felkanalazta a Froot Loopsot, a doboz hátulján próbálta gyakorolni az olvasást. A Rossz Cicus volt rajta. A Rossz Cicus volt a legviccesebb rajzfilm szombat esténként. Nevetni kellett még ezen a gabonapelyhes változatán is. Rossz Cicus elment egy építkezésre, és elcsórta valamelyik melósnak a szendvicsét. Felfalta. És amikor rajtakapták, elmondta a híres poénját.

– Bocsánat, annak ott kéri a maradékát?

Ám ezen a reggelen Christopher túlságosan ideges volt ahhoz, hogy nevessen a rajzon. Ezért rögtön keresett más dolgokat, hogy elterelje a figyelmét. Tekintete a tejesdobozra tévedt. Azon egy eltűnt lány képe volt. A lány mosolygott, és hiányzott a két első foga. Emily Bertovich volt a neve. Legalábbis az anyja ezt mondta. Mert Christopher úgy látta, hogy a neve…

Eimyl Bretvocih.

– Elkésünk. Induljunk, kishaver! – nógatta a mama.

Christopher kiitta a tálkából a kevés maradék cukrozott tejet, hogy bátorságra kapjon, azután felhúzta piros, kapucnis pulóverének cipzárját. Az iskola felé menet figyelmesen hallgatta az anyját, aki elmagyarázta, hogy „technikai értelemben” nem pontosan a tankerületben „laknak”, így, hogy is mondjam, ő „füllentett”, amikor a munkahelye címét diktálta be lakcímnek.

– Ezért senkinek ne mondd el, hogy a motelben lakunk, jó?

– Jó – felelte a fiú.

Ahogy az autó fel-le gurult a dombokon, Christopher láthatta a város különböző részeit. A betonkockákra állított autókat az előkertek füvén. A házakat, amelyekről hámlott a festék, és hiányoztak róluk zsindelyek. A felhajtókon az utánfutós furgonokat a vadászkirándulásokhoz. Hasonlított Michiganre. Azután átmentek a szebbik városrészbe. Nagy kőházak. Körömollóval nyírt pázsitok. A felhajtókon ragyogó autók. Ezekkel majd ki kell egészítenie a vázlatot, amelyet a mama házáról készített milliméterpapírra.

Menet közben Christopher kereste az égen a felhőket. Eltűntek, de látott valamit, ami tetszett neki, és ami a környezettől függetlenül mindig közel volt. Nagy volt, gyönyörű volt, irtó sok fával. Zöld és csodaszép. Úgy rémlett, lát valamit, ami berohan a zöldbe. Gyorsan, mint a villám. Nem látszott, mi az. Talán egy szarvas.

– Mama, mi az? – kérdezte.

– Az erdő a Mission Streeten – felelte az anyja.

Amikor megérkeztek az iskolához, a mama hangos, cuppanós puszit akart adni neki az új gyerekek előtt. De a fiának meg kellett őriznie a méltóságát, így csak odaadta neki a barna zacskót, és ötven centet tejre.

– Várj meg tanítás után. Ne állj szóba idegenekkel. Ha szükséged van rám, hívd fel az Árnyas Fenyőket. A számot belevarrtam a ruhádba. Szeretlek, drágám.

– Mama! – A kisfiú megrémült.

– Meg tudod csinálni. Már korábban is megcsináltad. Oké?

– Mami…

– Mamának hívj. Már nem vagy kisfiú.

– De ezek okosabbak nálam…

– Az osztályzat nem azonos az okossággal. Próbálkozz! Sikerülni fog.

Christopher bólintott, és megcsókolta a mamát.

Kiszállt a kocsiból, és elindult az iskola felé, ahol már tucatszám hemzsegtek a srácok, és üdvözölték egymást a nyári vakáció után. Egy ikerpár lökdösődött és nevetett. A kisebbiknek kancsalság elleni tapasz volt az egyik szemén. Két lány kényelmetlenül feszengett az új iskolai egyenruhában. Az egyiknek copfba fonták a haját. Amikor a srácok meglátták Christophert, mindenki megállt, és úgy bámultak rá, mint mindig az új helyeken. Ő volt a fényes új áru a kirakatban.

– Sziasztok – mondta Christopher, ők pedig úgy biccentettek, ahogy szoktak. Először némán és bizalmatlanul. Akár egy állatfalka.

Gyorsan bement az osztályba, és hátul leült. Tudta, hogy nem ülhet előre, mert az a gyengeség jele. Az anyja azt mondta: – Sose téveszd össze a kedvességet a gyengeséggel. – Christopher úgy gondolta, hogy ez a felnőttek világában talán működik.

De a gyerekekében nem működött.

– Ez az én helyem, köcsög!

Christopher felnézett, és egy másodikost látott, a gazdag fiúk pulóverében és frizurájával. Hamarosan megtudja, hogy Brady Collinsnak hívják. De most még csak egy kölyök volt, aki haragudott, mert Christopher nem ismerte a szabályokat.

– Mi?

– A helyemen ülsz, köcsög!

– Ó. Oké. Bocs.

Christopher ismerte a szabályt. Így hát felállt.

– Még csak nem is vág vissza. Micsoda köcsög! – mondta Brady Collins.

– És nézd a nadrágját. Olyan rövid, hogy kilátszik a zoknija! – mondta egy lány.

Amikor a tanítónő később névsorolvasást tart, Christopher hallani fogja, hogy a lányt Jenny Hertzognak hívják. Most csak egy girhes, kapafogú lány volt, ragtapasszal a térdén, aki így csúfolta:

– Bugyika! Bugyika!

Christopher fülig vörösödött. Gyorsan elindult az egyetlen szabad ülőhely felé. Közvetlenül a tanári asztal előtt. Lenézett a nadrágjára. Nőnie kellett, mert úgy festett, mint Alfalfa a Kis gézengúzokban. Igyekezett lejjebb rángatni, de a farmer nem engedett.

– Bocs a késésért, fiúk-lányok – mondta a besiető tanítónőjük.

Ms. Lasko idősebb volt a mamánál, de úgy öltözött, mint egy tizenéves.

Rövid szoknyát viselt, szőke haja olyan volt, mint a főszereplőé A muzsika hangjában, és a legerősebb sminkje volt, amit Christopher valaha is látott a cirkuszon kívül. Koppanva letette a termoszát az asztalra, és gyönyörű betűkkel felírta a nevét a táblára:

– Hé! – suttogta egy hang.

Christopher odafordult, és egy kövér kölyköt látott, aki valamilyen érthetetlen okból szalonnát evett.

– Igen? – suttogott vissza Christopher.

– Ne hallgass Bradyre és Jennyre. Hülyegyerekek. Érted?

– Kösz – mondta Christopher.

– Kérsz szalonnát?

– Talán nem óra alatt.

– Ahogy tetszik – mondta a srác, és tovább rágcsált.

És ahogy a gyerekek világában ez lenni szokott, Christopher kicserélte Lenny Cordiscót egy új legjobb barátra. Edward Charles Andersonnal együtt járt felzárkóztató olvasásórára, ebédelni és tornaórára. Végül kiderült róla, hogy legalább olyan rossz az olvasásban, mint kickballban. Christopher Eddie-nek hívta. Az iskolában mindenki más a csúfnevén szólította.

„Spéci” Ednek.

4. FEJEZET

A következő két hétben Christopher és Spéci Ed elválaszthatatlanok lettek. Mindennap a menzán ebédeltek (elcserélem veled a szafaládémat). Felzárkóztatásra jártak olvasásból a kedves öreg könyvtároshoz, Mrs. Hendersonhoz és kesztyűbábjához, Delfin Deweyhoz. Együtt bőgtek le a számtandogáknál. Hetente két este együtt jártak hittanra, amit CCD-nek hívtak.

Spéci Ed azt mondta, a katolikus srácoknak kizárólag azért kell CCD-re járni, hogy felkészüljenek rá, milyen lesz igazából a pokol. Marc Pierce zsidó volt, és megkérdezte, mit jelent a CCD.

– Ciki Colos Dikics – vágta rá a szellemes Spéci Ed.

Christopher nem tudta, mit jelent a CCD, de régen megtanulta, hogy ne panaszkodjon emiatt. Michiganben volt idő, amikor elbújt a bokrok között, hogy ne kelljen odamennie. Az anyja szólongatta, de ő meg se pisszent. Végül nagyon dühös lett, és azt mondta:

– Christopher Michael Reese, gyere elő… AZONNAL!

Mind a három nevét kimondta. És ha ilyet tett, akkor nem volt kecmec. Menni kellett. Ennyi volt. Vége a játéknak. Kőkemény arccal közölte Christopherrel, hogy az apja katolikus volt. Ő pedig megfogadta, hogy a fiát is katolikusnak neveli, hogy más kapcsolata is legyen az apjával azon az egy karácsonyi képen kívül.

Christopher a legszívesebben meghalt volna.

Amikor aznap este hazafelé tartottak, Christopher elképzelte, ahogy az apja olvassa a Bibliát. Papa valószínűleg nem keverte össze a betűket, mint ő. Bizonyára sokkal okosabb volt, mert az apák ilyenek. Ezért Christopher megígérte, hogy megtanul olvasni, és tudni fogja, mit jelentenek a Biblia szavai, ilyen módon igyekszik közelebb kerülni az apjához, hogy ne a dohányszagú ing emléke legyen köztük az egyetlen kapcsolat.

*

A templom kiválasztásakor a mama mindig a nagyanyja kedvenc elnökének, Ronald Reagannek a hidegháborús stratégiáját követte: Bízz, de nézz utána! Így talált rá Mill Grove-ban a Szent József templomra. A pap, Tom atya frissen került ki a szemináriumból. Semmi botrány. Semmi korábbi parókia. Tom atya bevált. Jó ember volt, és Christophernek jó emberekre volt szüksége.

De a mama hitének nem számított, milyen ember a pap. Vagy hogy milyen szép a mise. Vagy a zene. Az ő hite meghalt a fürdőkádban a férje mellett. Persze, ha a fiára nézett, megértette, hogy az emberek miért hisznek Istenben. De amikor a templomban ült, nem hallotta az Ő szavát. Csak sutyorgást és pletykálkodást hallott a derék katolikus asszonyoktól, akik őt munkásosztálybeli anyának (más néven „szemétnek”) tartották.

Különösen Mrs. Collins.

Kathleen Collinsban minden tökéletes volt, a lenyalt barna hajától az elegáns kosztümjén át az udvarias megvetésig az „olyan népség” iránt, akiket Jézus tulajdonképpen szeretett volna. A Collins család mindig elöl ült. A Collins család mindig elsőnek áldozott, és ha a férj egyetlen hajszála elmozdult, Kathleen keze máris ott volt, mint egy ízlésesen manikűrözött hollókarom, hogy helyreigazítsa a hajat.

Ami a fiukat, Bradyt illeti, az alma nem esett messze a fájától.

Ha Christopher anyjának csak vasárnaponként kellett volna elviselnie Mrs. Collinst, még hagyján. Azonban Mr. Collins ingatlanfejlesztésben utazott, és a fél város az övé volt, beleértve az Árnyas Fenyők öregotthont, ahol Christopher anyja dolgozott. A szeretetotthon igazgatását a feleségére bízta. Mint azt Mrs. Collins hangoztatta, azért fogadta el a posztot, hogy „visszaadjon valamit a közösségnek”. Ez azt jelentette, hogy Mrs. Collins ordíthatott a személyzettel meg az önkéntesekkel és kicsikarhatta alzheimeres anyjának a lehető legjobb ápolást, a legjobb szobát, a legjobb ételt. Mindenből a legjobbat. Christopher anyja eleget utazott, így tudta, hogy Mill Grove nagyon apró halastó. A Collins család azonban a Csendes-óceánnak tekintette.

– Mama, min gondolkodsz? – kérdezte suttogva Christopher.

– Semmin, drágám. Figyelj – felelte az anyja.

Éppen mielőtt Tom atya néhány jól megválasztott szóval vérré változtatta volna a bort, azt mondta nyájának, hogy Jézus mindenkit szeret, Ádámtól és Évától kezdve. Ez megihlette Spéci Edet, aki rázendített a Chili étterem reklámdalára:

– Kérem vissza a babámat, a babámat, a babámat! Ádámot meg a bordáját!

Mennydörgő hahota volt a válasz, amelyben Ed szülei jártak elöl a jó példával.

– Remek, Eddie! Okos az én kicsikém! – mondta az anyja, akinek vaskos karján rezgett a hús.

Tom atya és a hittant oktató Mrs. Radcliffe felsóhajtottak, mintha rájöttek volna, hogy Spéci Ed oktatása most már rájuk hárul.

– Az elsőáldozás fantasztikus lesz – mondta Spéci Ed a parkolóban mise után. – Pénzt kapunk. És még bort is ihatunk.

– Tényleg? – kérdezte Christopher. – Ez igaz, mama?

– Ez része az áldozásnak. De szőlőlé lesz – felelte az anyja.

– Nem baj. Otthon is kaphatok bort. Viszlát, Mrs. Reese – mondta Spéci Ed, mielőtt távozott, hogy a szüleivel együtt rávesse magát a jótékonysági süteményes asztalra.

*

Hazafelé Christopher a misén töprengett. Hogy Jézus mindenkit szeret. Még a komiszokat is. Mint Jenny Hertzog és Brady Collins. És Jerry. Christopher ezt döbbenetesnek találta, mert ő sosem lett volna képes olyasvalakit szeretni, mint Jerry. De megpróbálná, mert ezt várják el az embertől.

A motelhez érve előreengedte az anyját az ajtónál. Mama mosolygott, és gavallérnak nevezte. Mielőtt bement volna, Christopher felnézett, és meglátott egy hullócsillagot, amely olyan volt, mint egy csillanás az ő szemében.

A felhőarcéban.

Normális körülmények között nem sokat foglalkozott volna vele. A felhő hétköznapi dolog. De mindennap, amikor az anyja vitte az iskolába, és valahányszor elhaladtak a Mission Street erdeje mellett, és minden alkonyatkor, amikor hittanra mentek, az arc ott volt.

És mindig ugyanolyan volt.

Néha nagy. Néha kicsi. Egyszer el is rejtőzött más felhők mögé, amelyek olyanok voltak, mint egy pöröly, egy kutya vagy egy tintapaca, szóval mint amilyeneket az az ember mutatott Christophernek, miután az apja véletlenül belefulladt a fürdőkádba. Mindig ott volt. Nem férfi volt. Nem nő. Csak egy helyes, szép arc, felhőből.

Christopher megesküdött volna rá, hogy őt figyeli.

Szólhatott volna az anyjának róla, de a mama már így is épp eleget aggódott miatta. A fiú azt még elviselte, hogy az anyja butának tartja. De azt már nem merte megkockáztatni, hogy mama még őrültnek is tartsa.

Olyannak, mint az apja.

5. FEJEZET

Az esőzés pénteken kezdődött.

A mennydörgés lidércnyomásból verte fel Christophert. Az álom olyan ijesztő volt, hogy azonnal el is felejtette. De az érzést nem tudta elfelejteni. Mintha valaki közvetlenül a füle mögött lenne, és csiklandozná. Körülnézett a motelszobában. Az utca túloldalán a mosoda neonja egy blikkre kapcsolta fel és oltotta le az ablakfüggönyöket.

De senki nem volt odabent.

Az órára nézett a másik ágy mellett, amelyben az anyja aludt. 2:17-et mutatott. A gyerek igyekezett visszaaludni. Valamiért nem járt sikerrel. Így hát csak feküdt lehunyt szemmel, és járt az agya.

Hallgatta a zuhogó esőt.

Honnan jön ez a rengeteg eső? Ennyitől kiszáradnak az óceánok.

– Bugyika! Nézzétek már a bugyiját! Bugyika! Bugyika!

Hallotta a szavakat, és nyomban görcsbe rándult a gyomra. Néhány óra múlva bemegy az iskolába. Az iskola az osztálytermet jelenti. Az osztályterem pedig…

Jenny Hertzogot és Brady Collinst jelenti.

Minden reggel megvárták. Jenny azért, hogy csúfolja. Brady verekedni akart. Christopher tudta, hogy az anyja nem akarja, hogy bárkivel is összeverekedjen. Mindig azt mondta, a fiából nem lesz olyan erőszakos bugris, mint az ő férfirokonai. Még játékfegyvert sem vásárolt neki.

− Miért nem? – kérdezte Spéci Ed az ebédnél.

– Mert a mamám pacipista – felelte Christopher.

– Vagyis pacifista? – kérdezte Spéci Ed.

– Ja. Az. Pacifista. Honnan ismered a szót?

– Apuka rühelli őket.

Christopher tehát odatartotta a másik orcáját, Jenny Hertzog pedig résen állt, hogy csúfot űzhessen Christopherből és a butaosztály többi gyerekéből. Ne mondd, hogy buta, intené mama. Ki ne mondd, hogy buta. Végső soron nem számított. Christopher a buták osztályába szorult, és Jenny különösen komisz volt a butákhoz. Ő nevezte el Eddie-t „Spéci Ednek”, Mattet „Kancsikalóznak” a szemtapasza miatt. Mike, Matt ikertestvére volt az iskola legjobb tornásza, de Jenny élvezettel gúnyolta „Kétmamás Mike-nak”, vagy „Leszbika Mike-nak”, attól függően, milyen hangulatban volt, mert az ikreknek két anyjuk volt, apjuk meg egy sem. De Christopher volt az új srác, így neki jutott a java. Minden nap azzal kezdődött, hogy Jenny Hertzog rámutatott az ő rövid nadrágjára, és azt kántálta:

– Bugyika! Bugyika!

Olyan rossz volt ez, hogy Christopher megkérte az anyját, vegyen neki új nadrágot, de amikor látta az arcán, hogy nem engedhetik meg maguknak, úgy tett, mintha csak tréfálna. Azután ebédnél azt mondta a menzásnéninek, hogy nem kér tejet, így mindennap megtakaríthatott ötven centet, hogy magától vehessen egy nadrágot. Már 3,50 dollár jött össze.

Csak azt nem tudta, mennyibe kerül egy nadrág.

Meg akarta kérdezni Ms. Laskótól, de a tanítónő szeme kissé véreres volt, a lélegzete pedig úgy szaglott, mint Jerry egy átkocsmázott éjszaka után. Így hát kivárta a tanítás végét, és felkereste a kedves, öreg Mrs. Hendersont.

Mrs. Henderson olyan volt, mint egy félénk egérke. Még könyvtárosnak is. A fizikatanár, Mr. Henderson felesége volt. Mr. Henderson keresztneve Henry volt. Christopher furcsállotta, hogy egy tanárnak keresztneve legyen, de belenyugodott. Henry Henderson.

Milyen sok e.

Amikor Christopher megkérdezte Mrs. Hendersont, mennyibe kerül egy nadrág, a könyvtáros azt felelte, nézzék meg a számítógépen. Christopher mamájának nem volt saját számítógépe, így ez igazi élvezet volt. Felmentek a netre, és beütötték a „nadrág” szót. Végignézték az összes ilyen boltot, és a fiú látta, hogy a dolgok borzasztó drágák. A JCPenney-nél 18,15 dollár volt egy nadrág.

– Hányszor ötven cent ez? – kérdezte Mrs. Hendersont.

– Nem tudom. Hányszor? – kérdezett vissza a könyvtáros.

Christopher csaknem olyan gyenge volt matematikából, mint olvasásból. De Mrs. Henderson jó pedagógus volt, nem mondta meg a választ, hanem adott neki egy ceruzát meg egy darab papírt, és azt mondta, számolja ki. Mindjárt visszajön, és ellenőrzi. A fiú tehát nekigyürkőzött, és egyenként adta össze az 50 centeket. Két nap 100 cent. Az egy dollár. Három nap 150 cent. Az egy másfél dollár. Mivel hét dollár van a malacperselyében, ez azt jelenti, hogy…

szia

Christopher a számítógépre nézett, amely halkan megnyikkant. A bal sarokban megjelent egy kis doboz. Az volt ráírva, hogy SÜGRÜS ÜEZENT. De a fiú tudta, hogy ez azt jelenti, hogy sürgős üzenet. Valaki ír neki.

szia

Christopher elfordult, Mrs. Hendersont kereste, de nem találta. Egyedül volt. Ismét a képernyőre nézett. A kurzor egyre csak villogott. Tudta, hogy nem szabad szóba állnia idegenekkel. De ez nem egészen szóba állás. Így hát jobb kezével kopogni kezdett. Kopp-kopp.

– Szia – írta vissza.

ki az?

– Christopher.

szia, christopher. örülök, hogy találkoztunk. hol vagy most?

– A kövtnyárban.

gondjaid vannak az írással, mi? melyik könyvtárban?

– Az iksolaiban.

melyik iskolába jársz? ne mondd meg. a mill grove általánosba, igaz?

– Honann tuod?

ráhibáztam. szeretsz iskolába járni?

– Mongyuk.

mikor mész haza?

Christopher megtorpant. Valami nincs rendjén. Gépelni kezdett.

– Kivel beszélek?

Csend volt. A kurzor villogott.

– Ki vagy? – gépelt ismét Christopher.

Megint nem érkezett válasz. Figyelte a villogó kurzort. A levegő csendes és mozdulatlan volt. De ő érzett valamit. Valahogy fojtós volt a levegő. Mint mikor túl sokáig maradunk a paplan alatt.

– Halló? – kérdezte az üres könyvtártól.

Körülnézett a polcok között. Talán itt bujkál valaki. Kezdett pánikba esni. Mint Michiganben, amikor Jerry mérgesen jött haza a kocsmából.

– Halló! – ismételte. – Ki van itt?

Érezte, hogy bizsereg a tarkója. Mint amikor a mama jóéjtpuszit ad. Mint a szavak nélküli suttogás. Meghallotta a számítógép pittyenését. Odanézett. A valaki válaszolt.

egy barát

Amikor Mrs. Henderson visszajött, a képernyő kiürült. A könyvtáros megnézte a számításokat, és azt tanácsolta, kérjen segítséget Ms. Laskótól. Egyben adott neki három könyvet a hétvégére, hogy segítsen az olvasásban. Az egyik egy régi könyv volt, sok szóval. Meg két vicces könyv. Rossz Cicus megeszi a Z betűt és egy Snoopy. A Snoopy nem volt annyira jó, mint a Rossz Cicus. De így is jó volt. Különösen az a rész az unokatestvérével, Tüskével, aki Needlesből való. Ez is micsoda szó. Needles.

Csupa e.

Amikor kicsengettek, Mrs. Henderson kikísérte Christophert a parkolóba. Christopher integetett neki, amikor a férjével beszálltak az öreg kisbuszukba. Ms. Lasko is beszállt a cseresznyevörös sportkocsijába, amely biztos belekerült egymillió ötvencentes tejbe. A tanárok egyenként távoztak. És a tanulók is. Az ikrek – „Kancsikalóz” és „Kétmamás Mike” – egymásnak dobálták kis gumilabdájukat, miközben felszálltak az iskolabuszra. Spéci Ed grimaszolt egyet a buszról, mire Christopher elmosolyodott. Azután az utolsó busz is elment. Amikor mindenki eltűnt, Christopher körülnézett, a biztonsági őrt kereste.

De nem volt ott.

Egyedül maradt.

Leült egy kis padra, a parkolóban várta, hogy érte jöjjön az anyja, és induljon a pénteki mozizás. Igyekezett erre gondolni, hogy ne kelljen arra a rossz érzésre figyelni. Mert attól tartott, hogy valami elkaphatja. Idegesítette, hogy kint várakozik. Bár jönne ma korábban a mama!

Hol lehet?

Dörgött az ég. Christopher a számtandolgozatát nézte. Kettes. Sokkal keményebben kell dolgoznia. Elővette az első könyvet. R. L. Stevenson: Gyermekkert{1}. Régi könyv volt. Elég poros. A gerince már megtört. A bőrkötésnek olyan szaga volt, mint a baseballkesztyűnek. Az első borítóra egy nevet írtak ceruzával.

D. Olson

Addig lapozott, amíg talált egy képet, amelyik tetszett neki. Azután leült, és olvasni kezdett. A betűk össze voltak keverve.

Cseszerefnya jetetén

Ki fgo lniü, ha mne né?

Hirtelen árnyék suhant át a lapon. Christopher felnézett, és látta, amint elsodródik a feje felett, kioltva a fényt.

A felhőarc volt.

Akkora, mint az ég.

Becsukta a könyvet. A madarak elhallgattak. A levegő kihűlt. Még szeptemberhez képest is. Körülnézett, nem figyeli-e valaki. De a biztonsági őr még mindig nem volt sehol. Így hát Christopher visszatért a felhőarchoz.

– Halló! Hallasz engem? – kérdezte.

Halk moraj hallatszott a távolból. Dörgött az ég.

Christopher tudta, hogy ez lehet véletlen is. Mert lehetett rossz tanuló, de azért okos gyerek volt.

– Ha hallasz, pislogj a bal szemeddel!

A felhő lassan pislogott a bal szemével.

Christopher elhallgatott. Egy pillanatra megrémült. Tudta, hogy ez nincs rendjén. Ez nem normális. Viszont elképesztő volt. Egy repülőgép szállt a magasban, átvágta a felhőarcot, amitől az úgy vigyorgott, mint a fakutya.

– Tudsz esőt csinálni, ha megkérlek?

Még végig sem mondta az utolsó szót, amikor zuhogni kezdett az eső a parkolóra.

– És megállítani?

Elállt az eső. Christopher mosolygott. Viccesnek találta a dolgot. A felhőarc bizonyára megértette, min nevet, mert eleredt az eső. Azután elállt. Majd eleredt. És elállt. Christopher vihogott, mint a Rossz Cicus.

– Hagyd abba! Tönkremegy az iskolai ruhám!

Elállt az eső. De amikor Christopher felnézett, a felhő sodródni kezdett. Ismét egyedül hagyta őt.

– Várj! – kiáltotta Christopher. – Gyere vissza!

A felhő a dombok felett sodródott. Christopher tudta, hogy nem kellene, de nem bírt ellenállni. Elindult a felhő után.

– Várj! Hova mész?

Teljes csend. Csak az eső esett. De valamiként nem ért el Christopherhez. A vihar szeme védte. Noha a tornacipője elázott a vizes utcán, piros, kapucnis pulóvere száraz maradt.

– Kérlek, ne menj el! – kiáltotta.

De a felhőarc egyre csak sodródott. Végig az úton. A baseballpályához. Eső csordogált a kérges, agyagos sáron, porkönnyeket fakasztva. Le a főúton, ahol kocsik dudáltak, és csúszkáltak az esőben. Más környékre, ahol nem ismerte az utcákat és a házakat. Hays Road. Casa. Monterey.

A felhőarc átlebegett egy kerítés meg egy mező felett. Christopher a kerítésre akasztott nagy fémtábla előtt állt meg végül, egy utcai lámpa közelében. Hosszú ideig tartott, amíg megfejtette a szavakat, de nagy sokára kisilabizálta, mit mondanak…

COLLINS ÉPÍTŐVÁLLALAT

MISSION STREET ERDEI INGATLANFEJLESZTÉS

TILOS AZ ÁTJÁRÁS!

– Nem mehetek tovább utánad! – kiáltotta. – Bajba kerülök!

A felhőarc egy pillanatig lebegett, azután tovasodródott. Át az úton. Be a kerítés mögé.

Christopher nem tudta, mit tegyen. Körülnézett. Látta, hogy senki nem figyeli. Tudta, hogy ez rossz. Tudta, hogy nem lenne szabad. Mégis átmászott a kerítésen. Fennakadt a kis, piros, kapucnis pulóvere. Kiszabadította magát, megállt a mezőn, amelyet nedves fű, sár és eső borított. Megilletődötten nézett fel a magasba.

A felhő ÓRIÁSI volt.

Úgy mosolygott, hogy látszott az összes FOGA.

Ez egy boldog MOSOLY volt.

Christopher is elmosolyodott, miközben megdördült az ég.

És követte a felhőarcot.

Be a zsákutcába.

Végig az ösvényen.

Azután be a Mission Street erdejébe.

6. FEJEZET

Christopher felnézett. Nem látta a felhőarcot. Olyan vastagok voltak a fák. Még mindig hallotta az esőt, ám annak egyetlen cseppje sem hullott le a földre. A talaj még száraz volt. Repedezett, mint az öreg bőr. A fák mintha egy óriási esernyőt alkottak volna. Egy esernyőt, amely védett valamit.

Christopher

Megfordult. A tarkóján felállt a szőr.

– Ki van ott? – kérdezte.

Csend volt. Halk, pihegő lélegzés. Lehetett a szél is. De valami volt itt. Érezte. Ahogy megérezzük, ha valaki bámul. Ugyanígy megérezte – jóval előbb, mint az anyja –, hogy Jerry gonosz ember.

Egy lépést hallott.

Megfordult, és látta, hogy csak egy fenyőtoboz hullott le egy fáról. Kopp-kopp-kopp. Elgurult a földön, majd megállt.

Az ösvényen.

Az ösvényt fenyőtű borította. Volt rajta pár göcsörtös ág is. Mégsem lehetett összetéveszteni. Ezt sokévnyi biciklizés, hancúrozás és versenyfutás taposta a földbe; olyan gyerekek, akik a város másik végéből jövet itt rövidítették le az utat. Most azonban elhagyatottnak tűnt. Mintha az építkezés kerítése hónapok óta kizárta volna a srácokat. Talán évek óta. Nem volt rajta friss lábnyom.

Csak egy.

Egy cipő nyomát látta a földön. Odament, mellétette a saját kicsi tornacipőjét. Nagyjából ugyanaz a méret.

Egy kisgyerek lábnyoma.

Ekkor hallotta meg, hogy egy kisgyerek sír.

Végignézett az ösvényen, és látta, hogy a kisgyereknyomok hosszan, nagyon hosszan sorjáznak. A hang abból az irányból érkezett. Messziről. A távolból.

– Helló! Jól vagy? – kiáltotta Christopher.

A sírás felerősödött.

Christopher szíve összeszorult. Egy belső hang azt mondta, hogy forduljon meg, menjen vissza az iskolába, és várja meg az anyját. De a kisgyerek bajban volt, ezért Christopher nem hallgatott a félelmére, követte a lábnyomokat. Először lassan. Óvatosan. Egy vénséges patak felé tartott, amelyen keskeny híd vezetett át. A lábnyomok végigsorjáztak a hídon, és folytatódtak a túlparton. Ott már sárosak voltak. A kisgyerek a közelben lehet.

Segíts.

Vajon ez hang volt? Vagy a szél? Christopher gyorsított. A kisgyereknyom elvezetett egy öreg, odvas fatörzs mellett, amely úgy ki volt vájva, akár egy jókora kenu. Christopher előre nézett. Senkit sem látott. A hangot bizonyára a szél okozta. Ami persze értelmetlen, de más magyarázat nem volt, mert semmit sem látott.

Csak a fényt.

A fény nagyon messziről világította meg az ösvényt. Ragyogó volt és kék. Azon a helyen sírtak. Elindult arrafelé. Hogy segítsen a kisgyereknek. Minden lépéssel erősödött a fény. És ritkultak a fák. Hamarosan egyáltalán nem voltak fák Christopher feje felett.

Elérte a tisztást.

Az erdő közepén volt a tisztás, egy tökéletesen szabályos, fűvel benőtt rét. A fák eltűntek. És láthatta az eget. De valami nem volt rendben. Alig pár perce lépett be az erdőbe, amikor nappal volt. Most viszont éjszaka volt. Az ég elfeketedett, és a szokásosnál sokkal több lett a hullócsillag. Szinte olyan volt, mint egy tűzijáték. A hold akkorára nőtt, hogy bevilágította a tisztást. És kék volt.

– Halló! – kiáltott Christopher.

Csend volt. Semmi sírás. Semmi szél. Semmi hang. Körbenézett a tisztáson, és semmit sem látott, csupán a lábnyomokat, amelyek

A fához vezettek.

A tisztás közepén állt. Görbén, akár egy öregember csúzos keze. Úgy nyúlt ki a földből, mintha le akarna kapni egy madarat az égről. Christophernek muszáj volt követnie a nyomokat. Odament a fához, megérintette. De nem olyan volt, mintha kérget fogna. Vagy fát.

Hanem mintha húst.

Hátraugrott. Váratlanul belehasított ez a borzalmas érzés, hogy ez nagyon nem jó. Itt semmi sem jó. Nem lenne szabad itt lennie. Lenézett, kereste a lábnyomokat. Ki kell jutnia innen. A mamája aggódni fog. Megtalálta az ösvényt. Látta a kisgyereknyomot is. De most valamiért megváltozott.

Tenyérnyomok voltak mellette.

Mintha a kisgyerek négykézláb ment volna.

Reccs!

Megfordult. Valami rálépett egy ágra. Hallotta, hogy mindenfajta lények ébredeznek körülötte. Christopher habozás nélkül futásnak eredt, követte a kifelé vezető ösvényt. Elérte a tisztás szélét. Vissza az erdőbe. De ahogy belépett a fák közé, megtorpant.

Az ösvény eltűnt.

Kereste, ám az ég egyre sötétebb lett. A felhők kezdték elfedni a csillagokat. A hold úgy sütött át a felhőarcon, mint egy kalóz ép szeme.

– Segíts! – kiáltotta a felhőarcnak.

De a szél fújt egyet, és a felhő úgy borította el a holdat, mint egy takaró. Christopher nem látott. Ó, Istenem. Kérlek, Istenem! Térdre esett, és kaparni kezdte a fenyőtűt. Lázasan dolgozott. Az ösvényt kereste. A tűk szurkálták a tenyerét.

Ismét hallotta a kisgyereket.

De nem sírt.

Vihogott.

A keze kitapintotta az ösvényt. Négykézláb mászni kezdett rajta. Ki innen! Gyorsabban! Nem tudott másra gondolni. Gyorsabban!

A vihogás közeledett.

Christopher futni kezdett. Olyan gyorsan futott, hogy letért az ösvényről. Belerohant a sötétségbe. El a fák mellett. Térde megbicsaklott, amikor belebotlott a patakba. El a keskeny híd mellett. Elesett, felhasadt a térde. Nem érdekelte. Futott tovább. Inaszakadtából. Látta elöl a fényt. Ez az. Tudta. Az utcai lámpa. Valahogy ismét rátalált az utcára.

Közvetlenül mögötte vihogtak.

Még gyorsabban rohant az utca felé. A fény irányába. Kirohant az utolsó fa takarásából, és megtorpant, amikor rájött, hogy nem az utcán van.

Visszaért a tisztásra.

A fény nem az utcai lámpa volt.

Hanem a hold.

Körülnézett, és érezte, hogy mindenfélék bámulják. Állatok és fajzatok. Izzó szemmel. Körben a tisztás szélén. A vihogás közelebb jött. Hangosabb lett. Bekerítették. Ki kell jutnia innen. Kiutat kell találnia. Bármilyet.

Odafutott a fához.

Mászni kezdett. Olyan érzés volt, mintha húsba kapaszkodna. Mintha karokon hágna felfelé, nem ágakon. De nem törődött ezzel. Magasabbra kell jutnia, hogy lássa, merre van a szabadulás. Félúton járt felfelé, amikor szétváltak a felhők. A hold beragyogta a tisztást.

És Christopher meglátta.

A tisztás másik oldalán. Elrejtve a levelek és bokrok alatt. Barlang szájára hasonlított, de nem barlang volt. Alagút. Ember készítette. Fák fogták közre. Vén sínpár ment keresztül rajta. Christopher megértette, mit jelent ez. A sínek állomásokhoz vezetnek, amelyek viszont városokban vannak.

Itt kijuthat!

Leereszkedett a fa karjain. Elérte a földet. Érzett valami láthatatlant az erdőben. Szemeket, amelyek őt nézték. Várták, hogy mozduljon.

Futni kezdett.

Lélekszakadva. Lóhalálában. Fajzatokat érzett maga mögött. De nem látta őket. Elérte az alagút száját, belenézett. A vágány rozsdás gerincként húzódott benne. Látta a túloldalon a holdfényt. Ez egy kiút!

Berohant az alagútba. A dúcolás úgy tartotta a falakat és a mennyezetet, mint egy bálna bordái. De a fa régi volt. Fáradt, korhadt. És az alagút nem volt elég széles ahhoz, hogy egy vonat átférjen rajta. Mi ez a hely? Fedett híd? Csatorna? Barlang?

Egy bánya.

A szó olyan volt, mintha vízzel öntötték volna le. Egy pennsylvaniai szénbánya. Látott róluk filmet az osztályban. A bányászok kézikocsikat és síneket használtak, kihozták a földet, hogy égjen. Mélyebbre futott. Rohant a másik oldalon beszűrődő holdfénybe. A síneket nézte, nehogy elbotoljon. Ekkor látta, hogy újrakezdődött a kisgyereknyom. És a vihogás is. Közvetlenül mögötte.

Elöl megfakult a holdfény, mert a felhők fogócskát játszottak. Az egész világ elfeketedett. Christopher tapogatózott a sötétségben. Próbálta megtalálni a falakat, hogy kivezessék innen. A lába karistolta a síneket, vak ember módjára nyújtogatta a kezét. Végre rátapintott valamire a sötétben.

Egy kisgyerek keze volt az.

Christophert

hat

napig

nem

látták,

és

nem

is

hallottak

felőle.

II. rész

Megvalósult álmok

7. FEJEZET

Mary Katherine-nek bűntudata volt. Ebben nincs semmi különös. Egyfolytában bűntudata volt az első hittanóra óta, amit Mrs. Radcliffe tartott, márpedig annak több mint tíz éve. De most nagyon rossz volt. Nem hitte el, hogy ilyen fegyelmezetlen tudott lenni. A törvény egyértelműen kimondja, hogy a kiskorúak nem vezethetnek egyedül éjfél után. Az idő most 11:53, és legalább tízpercnyire van az otthonától. Hogyan hagyhatta, hogy ez legyen?

– Pont mikor megszerezted a jogosítványt! Olyan hülye vagy! – szidta magát.

Meddig tartott megszerezni? Emlékszel?! Már azért is könyörögnie kellett az anyjának, hogy szóba hozza a dolgot az apjának. Azután, amikor anya végre elég bátorságot merített két (rekesz) fehér borból a szóbahozatalhoz, még mindig hetekig kellett győzködniük apát, hogy engedélyezze a tanulóvezetői jogsit. A többieknek egyszer kellett elvégezniük az autósiskolát, Mary Katherine-nek kétszer. A többi szülő hagyta, hogy a srácaik a McLaughlin Run Roadon, sőt az ég szerelmére, a 19-es úton furikázzanak, míg Mary Katherine megrekedt a templom parkolójában. Még csak nem is a Mennybemenetel nagy parkolójában. Neki a Szent Józsefé jutott. Helló!

Míg a repedtsarkú Debbie Dunham és a közismert szesznyák Michele Gorman egészen Pittsburgh belvárosáig elmentek, Mary Katherine még mindig csak a saját felhajtójukon közlekedett fel-alá.

– Hé, Szűz Mária! – mondta Debbie az öltözőben. – Felvinnél a felhajtónkra?

Mary Katherine megszokta, hogy a többiek gúnyolják. – Minél jámborabb a gyermek, annál kevésbé fáj a sértés – szerette mondogatni az anyja, ha Mary Katherine-nek nem sikerült visszafojtania a könnyeit a szokásos „egyik füleden be, a másikon ki” tanáccsal. Debbie Dunham volt a legrosszabb. Ő az oroszlánoknak szurkolt volna a keresztények ellen. Így amikor Mary Katherine átigazolt a katolikus felső tagozatból az állami középiskolába, nagyon nehéznek találta az átmenetet. Nem könnyű hitbuzgónak lenni egy olyan világban, ahol végtelenül sok a választás.

Ám a katolikus bűntudatnak megvan az a jó oldala, hogy két irányba működik. Mary Katherine kizárólag igazolt hiányzásai, tiszta kitűnő átlaga, plusz kreditjei a meglevő 99-hez, és a felvételi vizsgán elért 2020 pontja megpuhították az apját. Még neki is el kellett ismernie, hogy a leglelkiismeretesebb lánya van, akit valaha ember remélhetett. Így hát engedélyezte, hogy levizsgázzon vezetésből. Kitűnően sikerült! Köszönöm, Jézus. És amikor meghozta a posta a végleges jogosítványt, az igazolványképe egyszerűen nagyszerű volt. Mary Katherine-nek ettől bűntudata lett, mert a hiúság bűn. Ám ez gyorsan elmúlt. Mert tizenhét éves volt. És megszerezte a jogosítványt. Ez volt az utolsó éve a középiskolában. A Notre Dame-ba jelentkezett. Az élet a szabadság határtalan lehetőségeit kínálta.

Éjfélre haza kell érnie.

Máskülönben mindent elront.

Az óra 11:54-et mutatott.

– Az istenit! – mondta, majd rögtön keresztet vetett.

– A mindenit! – helyesbített, remélve, hogy ez elég.

Visszaszálazta, hol hibázott. Douggal 9:30-kor találkozott a mozinál. A mozis azt mondta, hogy a film két órás. Vagyis 11:30-ra vége. 11:27-re, ha nem várja meg a stáblistát, bár ettől bűntudata lett, hiszen ezek az emberek olyan keményen dolgoztak. De akárhogy is, bőven lesz ideje, ugye? Csakhogy a mozi ragaszkodott a reklámokhoz. És több előzetes is volt a Rossz Cicus 3D-s változatából (mert abból persze kell még egy!). Mire a film elkezdődött, gyakorlatilag elfelejtette, hogy mit néznek meg. Ő az új, romantikus Disney-vígjátékot szerette volna látni. De nem. Dougnak szüksége volt az ő katasztrófafilmjére.

Buta Doug!

Miért van az, hogy a legokosabb srácok a legbutább filmeket szeretik? Doug óvoda óta kitűnő volt. Ő mondja a búcsúbeszédet az iskolában, és bejuthat bármelyik egyetemre, még a világiakba is. De neki azt kell látnia, amikor már megint majdnem elpusztítják a világot.

– Nem, Doug! – mondta fennhangon, gyakorolva a veszekedést, amelyet sose fog elkezdeni. – Nem szeretem, ha a mentolos drazsét beleszórod a pattogatott kukoricába! Egyáltalán nem gondolom úgy, hogy jobb lesz tőle!

Az óra 11:55-öt mutatott.

A szentségit!

Mary Katherine a lehetőségeit fontolgatta. Átlépheti a sebességhatárt, de ha megbírságolják, még tovább lesz büntiben. Szabálytalankodhat egy-két stoptáblánál, de az még rosszabb. Az egyetlen észszerű lehetőség, ha a 19-es utat választja, ám az apja megtiltotta, hogy sztrádán menjen. A „tiszteld atyádat és anyádat” a legtöbb esetben hatott, de most vészhelyzet volt. Vagy két percen belül felkanyarodik a gyorsforgalmira, vagy elkésik.

Rákanyarodott a gyorsforgalmira.

Borzasztóan gyors volt! Mary Katherine szíve őrülten kalapált, valahányszor egy kocsi elszáguldott mellette baloldalon, miközben ő betartotta az előírt óránkénti 45 mérföldet. Nem kockáztathat egy büntetést. Kizárt. Pláne a 19-esen. Ezért az apja elkobozná a jogosítványát. És soha többé nem vezethetné az anyja Volvóját.

– Istenem! – fohászkodott. – Ha éjfélre hazajuttatsz, ígérem, hogy vasárnap több pénzt dobok a perselybe!

Alighogy ezt kimondta, valami megrohanta. Egy régi önvád. Egy régi félelem. Először azután érezte, miután Doug és ő tavaly karácsonykor leparkoltak a Mill Grove általános iskola közelében. Smároltak, és Doug váratlanul megérintette a bal mellét a bolyhos pulóveren át, amit Mary Katherine a nagyanyjától kapott. Csak egy másodpercig tartott, és a fiú azt állította, véletlen volt. De a lány átlátott rajta. Nagyon feldúlta Doug viselkedése. Ám igazság szerint még jobban feldúlta, az a saját viselkedése.

Mert tetszett neki a dolog.

Ezt sosem árulja el Dougnak, de amikor aznap este hazament, akaratlanul is újra meg újra lejátszotta a pillanatot. Elképzelte, milyen lenne a fiú keze a blúza alatt, és a melltartója felett. És alatta. És meztelenül. Annyira kínozta a bűntudat, hogy komolyan megfordult a fejében, hátha teherbe esett Doug kezétől a bolyhos pulóveren keresztül. Tudta, hogy ez őrültség. Tudta, hogy terhesség csak nemi érintkezésből lehet. Járt egészségtan-órára. A szülei annyira nem voltak vad katolikusok. Mégsem szabadulhatott a félelemtől. Ezért megígérte Istennek, hogy ha megmenti attól a szégyentől, és nem lesz terhes, akkor meggyónja bűneit, és minden pénzét, amit bébiszitterkedéssel keresett, bedobja a perselybe. Másnap megjött a vérzése, és ő annyira megkönnyebbült, hogy sírt. Azon a héten megvallotta bűneit Tom atyának, és minden pénzét odaadta Istennek.

De a tapasztalat megrázta. Végtére is bűnre gondolni ugyanaz, mint bűnt elkövetni. Ezt tanította Mrs. Radcliffe hittanon. Tehát mi történt volna, ha meghal, mielőtt meggyónt és megtisztult volna? Ismerte a választ, és az rettentő volt.

Ezért ki kellett találnia egy előzetes riasztást. Valamit, ami figyelmezteti, hogy akkora bűnt követett el, amitől Isten a pokolra küldi. Amikor már önállóan vezethetett, elment egy szarvas mellett, és akkor bekattant.

Szarvasgázolás.

– Istenem – mondta –, ha a pokolra kell jutnom, akkor gázoltass el velem egy szarvast.

Tudta, hogy ez őrülten hangzik, de az egyezségtől azonnal elmúlt a félelme. Megfogadta, hogy ezt sosem árulja el senkinek. Még az anyjának sem. Még Mrs. Radcliffe-nek sem. Még Tom atyának sem. De még Dougnak sem. Ez egy privát megegyezés volt közte és Teremtője között.

– Istenem, ha elgázolok egy szarvast, tudni fogom, hogy olyan retteneteset vétkeztem Ellened, amitől végképp lemondtál rólam. Ez időt ad nekem, hogy jóvátegyem. Bocsásd meg, hogy élveztem, amikor megérintette a pulóveremet (a mellemet soha!). Annyira sajnálom.

11:57

Ezt újra és újra elmondta. Olyan sokszor, hogy alapzajjá vált. Mint a baseballmérkőzések, amelyeket apu rádión hallgatott a dolgozószobájában, miközben a hajómodelljeit építette, vagy a porszívózúgás, amikor az anyja makulátlanra tisztította a szőnyegeiket. Valahányszor meglátott egy szarvast az út mentén, lelassított, és imádkozott, hogy az állat maradjon veszteg.

11:58

Lekanyarodott a sztrádáról a McLaughlin Run Roadra. A hold matt volt és sötét. Mary Katherine tágra nyitotta a szemét. Sok szarvas volt a közelben. Főleg amióta Mr. Collins elkezdte kivágatni a Mission Street-i erdő egy részét az új lakóparkjához. Ezért különösen óvatosnak kellett lennie.

11:59

A szíve nyargalt, a gyomra görcsölt. Két perc hazáig. Ha nem gyorsít, elkésik. De ha gyorsít, egy szarvas átfuthat a kocsija előtt. Az egyetlen másik lehetőség, ha a dombtetőn nem áll meg a stoptáblánál. Onnan ötven méterről is meglát egy szarvast. A fák távol vannak az úttól. Tehát elroboghat a stoptábla mellett, és minden oké lesz.

12:00. Éjfél.

Ez az. Ezt kell választania. Elhúz a stoptábla mellett, és időben otthon lesz, vagy betartja a szabályokat, elkésik, és megbüntetik.

– Istenem, mondd meg, mit tegyek – könyörgött a legalázatosabb és legkomolyabb hangján.

Azonnal megrohanta az érzés.

A fékbe taposott.

És leállt.

Ha nem teszi, túlnézett volna a dombon. És nem látta volna meg az erdőből előtámolygó kisfiút, aki piszkos volt és kiéhezett. Arcocskája városszerte ott volt az Eltűnt plakátokon. Ha Mary Katherine elhúz a stoptábla mellett, akkor egyáltalán nem vette volna észre.

És akkor megölte volna a kocsijával.

8. FEJEZET

Christopher! – szólalt meg egy hang. – Christopher!

A gyerek fázott. Egy takaró volt rajta. Vékony, kórházi, szúrós.

– Christopher! Hallasz? – folytatta a hang.

A kisfiú kinyitotta a szemét. De a szeme úgy fájt, mint mikor délután jövünk ki a moziból. Hunyorogva körülnézett, és felnőtteket látott. Volt ott egy orvos. Christopher nem látta az arcát, de a sztetoszkópja jéghideg volt a mellkasán.

– Kezd ismét színe lenni – mondta az orvos. – Hallasz, Christopher?

A kisfiú hunyorgott, és megtalálta az anyját. Ködös volt a fénytől. Érezte sima, meleg kezét a homlokán. Mint amikor beteg volt.

– Itt vagyok, drágám – mondta az anyja, kissé elcsukló hangon.

Christopher igyekezett beszélni, de a szavak elakadtak száraz torkában. Minden nyelés olyan volt, akár a csiszolópapír.

– Drágám, ha hallasz, mozgasd a lábujjadat – kérte az anyja.

Christopher nem tudta, mozgatta-e vagy sem. Nem nagyon érezte a lábujjait. Még mindig nagyon fázott. De úgy sejtette, működik a dolog.

– Remek – mondta az orvos. – A kezedet is tudod mozgatni?

Tudta. Bár zsibbadt volt egy kicsit, mint olyankor, amikor az ember beveri a könyökét.

– Christopher – szólalt meg egy másik férfihang –, tudsz beszélni?

Christopher hunyorogva odanézett, és meglátta a seriffet. Emlékezett rá a parkbeli napról, amikor az anyja munkát kapott az Árnyas Fenyőkben. A seriff erős ember volt, és olyan magas, mint a kuglioszlop az iskolában.

– Tudsz beszélni? – ismételte meg a kérdést a seriff.

Christopher torka nagyon száraz volt. Eszébe jutott egy torokgyulladás, amikor a gyógyszernek olyan íze volt, mint a vadmeggynek. Nyelt egyet, és igyekezett kikényszeríteni magából egy szót. De túlságosan fájt a torka.

Megrázta a fejét.

– Rendben van, fiam – mondta a seriff. – De nekem mindenképpen fel kell tennem néhány kérdést. Ezért csak bólints, vagy rázd a fejed, rendben?

Christopher bólintott.

– Nagyon jó. A Mission Street-i erdő északi végében találtak meg. Valaki odavitt?

A felnőttek tűkön ülve várták a válaszát. Christopher kutatott az agyában egy emlék után, de ott nem volt más, csak üresség. Semmire sem emlékezett. Mégsem gondolta, hogy bárki odavitte volna. Ilyesmire csak emlékezne. Egy pillanat múlva megrázta a fejét. Nem. Érezte, hogy mindenki fellélegzik.

– Akkor hát eltévedtél? – kérdezte a seriff.

Christopher olyan keményen törte a fejét, mint amikor az olvasást gyakorolta. Ha senki sem vitte oda, akkor bizonyára eltévedt. Értelemszerűen.

Bólintott. Igen, eltévedt.

A hideg sztetoszkópot felváltotta az orvos érdes, húsos tenyere. Ellenőrizte Christopher végtagjait és ízületeit, azután megmérte vézna karján a vérnyomását. Christopher félt, hogy később bele kell pisilnie egy pohárba. Úgy szégyellte mindig, ha ezt kellett csinálnia.

– Az erdőben… bántott valaki? – folytatta a seriff.

Christopher megrázta a fejét. Nem. Az orvos megnyomta a gombot, a vérnyomásmérő berregett, elszorította a gyerek karját. Amikor végzett, az orvos meglazította a sercegő tépőzárat, és néhány feljegyzést készített. Christopher hallotta a tollat.

Surr, surr, surr.

– Hallottad az autókat? Így találtál ki az erdőből?

Christopher az orvos noteszára nézett. Kellemetlen érzése támadt. Nyomás a fejében. Tompa kis fejfájás, amely rendszerint elmúlt, ha mama adott neki aszpirint, amelynek olyan íze volt, mint a narancsos krétának. De ez valahogy más volt. Mintha kettejük helyett is fájna a feje.

– Az erdőben… hallottad az autókat? Így találtál ki az erdőből?

Christopher kikapcsolt. Megrázta a fejét. Nem.

– Akkor hát magadtól találtál ki?

Christopher ismét megrázta a fejét. Nem. A szoba elcsendesedett.

– Nem találtál ki? Valaki segített, hogy kijuss?

Bólintott. Igen.

– Ki segített neked, Christopher? – kérdezte a seriff.

Adott neki egy jegyzettömböt és ceruzát, hogy írja le a nevet. Christopher nagyot nyelt. Suttogott. Alig hallhatóan.

– A kedves ember.

9. FEJEZET

Dr. Karen Shelton: Hol láttad a kedves embert, Christopher?

Christopher: A tisztásról kivezető ösvényen. Messze volt.

Dr. Karen Shelton: Amikor megláttad… mi történt?

Christopher: Kiabáltam, hogy segítség.

Dr. Karen Shelton: Meghallott?

Christopher: N-nem. Tovább ment.

Dr. Karen Shelton: Te pedig követted?

Christopher: Igen.

Dr. Karen Shelton: Korábban azt mondtad, hogy azt hitted, nappal van?

Christopher: Igen. Kifelé ment az erdőből. Nagyon világos volt. Ezért gondoltam, hogy nappal van.

Dr. Karen Shelton: De kiderült, hogy Mary Katherine autójának fényszóróit láttad.

Christopher: Igen.

Dr. Karen Shelton: És mi történt a kedves emberrel, miután te kijöttél az erdőből?

Christopher: Nem tudom. Biztos elszaladt.

A seriff megnyomta az STOP gombot a magnón, és a Mission Street erdejére meredt. A délután nagy részében az erdő mellett parkolt. Figyelte a szélvédőn át. Hallgatta a felvételt. Újra és újra. Már azt sem tudta, valójában mit keres. Valamit. Valamit, amit nem egészen tud szavakba önteni.

Máris túllépte a munkaidőt. Nem tudta, hogy a fiúk (és a két lány) mennyi túlóráját fedezi még a költségvetés. Főleg hogy még az ócska magnó lecserélésére sincs pénz. Nem érdekes. Meg kell találniuk ezt a „kedves embert”.

Feltéve természetesen, ha létezik.

A seriffnek voltak sejtései. Könnyű elképzelni egy hétéves fiút, kiszáradva, éhesen, rémülten. Aki arra vágyik, hogy valaki átölelje, így hát meggyőzi magát, hogy emberi karokra hasonlítanak a faágak.

De a seriffnek meg kellett győződnie róla, hogy létezett-e a kedves ember.

Nem azért, hogy hálálkodjon az irgalmas szamaritánusnak.

Hanem hogy kiderítse, elvitte-e Christophert egyáltalán.

Dr. Karen Shelton: Milyen volt ez a kedves ember, Christopher?

Christopher: Nem tudom. Nem láttam az arcát.

Dr. Karen Shelton: Emlékszel valamire vele kapcsolatban?

Christopher: Fehér haja volt. Mint a felhő.

A seriff éppen eleget látott hosszú pályafutása során a Hill District nyomornegyed legrosszabb utcáin. Látta, miféle ocsmányságokat művelnek gyerekekkel. Látta, hogyan hazudnak a gyerekek, félelemből védve a bűnöst. Vagy még rosszabb… hűségből. Ám az orvos azt mondta, hogy Christopher egészségesnek látszott. Semmi olyasmi nem történt a fiúval, aminek testi nyomai maradtak volna.

A seriff azonban tapasztalatból tudta, hogy nem minden sebnek marad nyoma.

Dr. Karen Shelton: Emlékszel még valami másra?

Christopher: Sántított. Mintha eltört volna a lába.

A seriff megállította a szalagot, és megnézte a rendőrségi rajzoló fantomképét. Dr. Shelton minden trükköt bedobott, ami létezik a nagykönyvben, de Christopher nem emlékezett, hogy látta-e a kedves ember arcát. Leírásának többi része következetes volt. Magas. Sántít. És fehér a haja.

Akár egy felhő.

Ivott egy kortyot öreg Dunkin’ Donuts bögréjéből, megforgatta a szájában a kihűlt, keserű kávét. Még egy percig tanulmányozta a rajzot. Valami hibádzott. A csontja velejében érezte.

Kinyitotta az ajtót.

Kiszállt.

És bement a Mission Street erdejébe.

Nem nagyon ismerte az erdőt. Nem volt idevalósi. Az utolsó esete után kérte az áthelyezését a Hill Districtből. A nyugalom miatt választotta Mill Grove-ot. Leszámítva egy kispályás meth labort, amelyet egy tanulmányi versenyeken zsűriző páros üzemeltetett, meg is kapta, amit akart. Nagy bűnök helyett kiskorú italozókat, és időnként egy-egy pucér tizenévest a papától kölcsönvett sportkocsiban. Semmi fegyver. Semmi gyilkosság. Semmi banda.

Maga volt a mennyország.

A mennyország alig egy évig tartott, amikor is felhívták, hogy egy Christopher Reese nevű gyerek eltűnt, és az anyja azonnal beszélni akar a seriffel. Kimászott hát az ágyból, és betette a mikróba az állott kávét. Három csipet sót szórt bele, hogy elvegye a keserűségét, és az őrszobáig iszogatta. Amikor megérkezett, készen állt arra, hogy felvegye az anya vallomását, mozgósítsa embereit, és felajánljon az asszonynak egy edzett egyenruhás vállat, zokogás céljára.

De Christopher anyjának nem voltak könnyei.

Felkészült egy, a közelmúltban készült fényképpel. A barátok listájával. Tevékenységekkel. És a fia napirendjével. Amikor a seriff megkérdezte, van-e valaki, aki ártani akarna az anyának vagy a gyereknek, mondott egy nevet, a volt fiújáét, a michigani Jerry Davisét.

A seriff csak egyet klikkelt az egérrel, és láthatta, hogy Jerry lehetséges gyanúsított. Pitiáner alak volt, de kellőképpen erőszakos. Kocsmai verekedések. Egy volt feleség véraláfutásokkal. Berúgott, megverte Christopher anyját. Kiütötte magát. Az asszony aznap éjjel hagyta ott. A seriff tisztelte, amiért nem akarta ellenőrizni Jerry „soha többé” ígéretét. A legtöbb nő akit ismert, olyankor telefonált, amikor már késő volt.

– Gondolja, hogy Jerry elrabolta Christophert, Mrs. Reese?

– Nem. Eltüntettem a nyomainkat. Sosem talál meg minket.

A seriff azonban biztosra akart menni. Vezetékes telefont használt, amelyről nem lehet kideríteni a hívó azonosságát. Beszélt Jerry műszakvezetőjével, akitől megtudta, hogy Jerry egész héten bent volt az üzemben. És ha nem hisz neki, van térfigyelő kamera, amely alátámasztja állítását. A műszakvezető megkérdezte, miért érdeklődik, de a seriff úgy gondolta, jobb lesz, ha nem ad nyomot Jerrynek, amelynek alapján megtalálhatja Christophert vagy az anyját. Ezért azt hazudta, hogy Kaliforniából beszél. Azután megköszönte a felvilágosítást, és letette a telefont.

Miután Jerry Davist tisztázta, lelkiismeretesen folytatta a munkáját. Kikérdezte a tanárokat és az osztálytársakat, miközben a beosztottjai tizenöt kilométeres sugarú körben átnézték a biztonsági kamerák felvételeit. A fiúnak nem volt nyoma. Semmi sem utalt emberrablásra. Még a lábnyomokat is elmosta az eső.

Egyetlen tényt állapíthatott meg, mégpedig azt, hogy a tanítás után Christopher az iskola előtt várta az anyját, aki azt mondta, borzalmas volt az eső. Rosszak voltak a látási viszonyok. Mindenütt dugók. Szinte úgy érezte, hogy az időjárás megpróbálja megakadályozni, hogy odaérjen a fiához.

Dr. Karen Shelton: Miért jöttél el az iskolától, Christopher?

Christopher: Nem tudom.

Dr. Karen Shelton: Tudtad, hogy édesanyád jön, és felvesz. Akkor hát miért jöttél el az iskolától?

Christopher: Nem emlékszem.

Dr. Karen Shelton: Próbáld meg!

Christopher: Fáj a fejem.

A hatodik nap végére a seriff bizonyosra vette, hogy feltehetőleg egy autós egyszerűen elrabolta a fiút. Természetesen folytatni akarta a kutatást, de új nyom, bűnjel, lehetséges gyanúsított híján az ügy azzal fenyegetett, hogy kihűl. Márpedig a legkevésbé sem akart rossz hírt vinni egy rendes asszonynak.

Így, amikor híre jött, hogy Mary Katherine MacNeil megtalálta Christophert a Mission Street-i erdő északi végében, a seriff irodájában senki nem hitte el. Hogy az ördögbe volt képes egy hétéves gyerek észrevétlenül keresztülvándorolni a Mill Grove általános iskolától azon a hatalmas erdőn? A seriff túlságosan városi volt felfogni, mekkora valójában 1225 hektár; a South Hills Village nagyáruház akkora volt az erdőhöz képest, mint egy hot dog árus kocsija az áruházhoz képest. A helyiek azzal viccelődtek, hogy az erdő olyan, mint New Yorkban a Central Park (már ha a Central Park nagy lett volna). Lehetetlennek tűnt. Valamiképpen mégis ez történt.

Csoda volt.

Amikor a sheriff elsietett a kórházba, hogy kikérdezze a fiút, a recepciónál észrevette Mary Katherine MacNeilt a szüleivel. A lány sírt.

– Apa, esküszöm, hogy korán otthon lettem volna, ha nem látom meg a kisfiút! Sose vezetnék éjfél után! Ne vedd el a jogosítványomat! Kérlek!

A seriff nagynénje, aki felnevelte őt az anyja halála után, szintén egy ilyen bigott valaki volt, ezért a seriff megsajnálta a lányt, így széles mosollyal és még szélesebb kézrázással közelített hozzájuk.

– Mr. és Mrs. MacNeil, Thompson seriff vagyok. El sem tudom képzelni, milyen büszkék most a lányukra!

Lenézett csíptetős írómappájára, hogy a következő rész nagyon hivatalos legyen.

– Az embereimtől értesültem, hogy Mary Katherine éjfél előtt öt perccel hívta az irodát, még szerencse, hogy akkor. Éppen műszakváltás előtt. Ezért a következő bírságcédulát tiltott parkolásért nyugodtan hozzák be az irodámba, én magam tépem össze. A lányuk egy hős. A város az adósuk.

Nem tudta, a mappa volt-e az ok. Vagy a kézrázás. Vagy a potya tilosban parkolás, aminek a 35 dolláros büntetése mindig többnek érződik 35 dollárnál. De a trükk bevált. Az anya ragyogott a büszkeségtől, az apa úgy veregette a lánya vállát, mintha a fia lenne, akire mindig is vágyott. Mary Katherine nem megkönnyebbültnek látszott, hanem lehangoltnak, amiből a seriff rögtön tudta, hogy a lány hazudott az időről. De miután megmentett egy kisfiút, kiérdemelte, hogy megtarthassa a jogosítványát.

– Köszönöm, Mary Katherine – mondta, majd hozzátett valamit, hogy enyhítse a lány bűntudatát. – Nagy jót cselekedtél. Isten tudja ezt.

Miután otthagyta a MacNeil családot, végigment a folyosón, hogy megnézze Christophert és az anyját. Amikor látta, hogyan öleli át a nő az alvó fiát, különös gondolata támadt. Abban a töredékmásodpercben, mielőtt tudatosodott volna benne, hogy ő hivatalos személy, rájött, hogy még sose látott ahhoz fogható szeretetet, amellyel ez az asszony szereti a kisfiút. Azon tűnődött, milyen lett volna, ha őt is így ölelik át, ahelyett, hogy egy nagynéni bünteti, amiért csak teher a nyakán. Azon tűnődött, milyen érzés lenne, ha így szeretnék. Legalább egy kicsit. Ha ez a nő szeretné így.

Dr. Karen Shelton: Mi vett rá, hogy bemenj az erdőbe, Christopher?

Christopher: Nem tudom.

Dr. Karen Shelton: Emlékszel valamire abból a hat napból?

Christopher: Nem.

A seriff elindult az ágak baldachinja alatt a tisztáshoz. A vastag fák elállták a fény útját. Még nappal is szüksége volt az elemlámpájára. Lába alatt úgy roppantak el az ágak, mint a villáscsont az anyja hálaadási asztalánál. Nyugodjon békében.

Reccs.

A seriff megfordult, és látta, hogy egy szarvas nézi a távolból. Egy darabig nem mozdult, csak figyelte, ahogy a békés teremtmény tanulmányozza. Azután előrelépett, mire a szarvas elszáguldott a másik irányba. A seriff elmosolyodott, és továbbment.

Végül elérte a tisztást.

Felnézett a szépséges őszi napra. Lassan bejárta a tisztást, valamilyen bizonyítékát kereste Christopher történetének. De nem talált egyetlen törött ágat sem. Nem volt lábnyom Christopherén kívül.

Belerúgott a földbe.

Csapdákat keresett.

Rejtett átjárót, amely a szénbányába vezet.

De nem talált semmit.

Csak egyetlen fát, és egy csomó kérdést.

Dr. Karen Shelton: Igazán sajnálom, hogy fáj a fejed, Christopher. Csak még egy kérdés, aztán befejezzük. Oké?

Christopher: Oké.

Dr. Karen Shelton: Ha nem láttad az arcát… miből gondolod, hogy kedves ember volt?

Christopher: Mert megmentette az életemet.

A seriff megnyomta az STOP gombot. Kijött az erdőből, visszatért a kórházba. Beállt a rendőrségi parkolóba a mentőautó mellé. Azután végigment az ismerős folyosón Christopher Reese szobájáig. Az anyát Christopher mellett találta. De nem olyan volt, mint az a kialvatlan nő nem egészen egy hete. A haját nem kötötte lófarokba. Tréningnadrágját és kapucnis pulóverét farmerre és blézerre cserélte. Ha a seriffet nem foglalja le annyira a munkája, el is táthatta volna a száját.

– Bocsánat, Mrs. Reese! – szólalt meg, miután halkan kopogtatott. – Most jöttem vissza az erdőből. Van egy perce?

Az asszony nesztelenül felállt, és kivezette a várószobába, hogy Christopher nyugodtan alhasson.

– Mit talált, seriff?

– Semmit. Nézze, megígérem, hogy az embereim ismét átkutatják az erdőt, de szinte biztosan azt fogják megerősíteni, amit sejtek.

– És mi az? – kérdezte a nő.

– Talán az éhség és a kiszáradás kombinációja az oka. Akármi is, asszonyom, az a hivatalos véleményem, hogy nem létezik kedves ember. Csak egy rémült kisfiú, aki eltévedt, és kétségbeesésében látott valamit, amit átalakított képzelt baráttá. Másként mivel magyarázza, hogy Christopheré az egyetlen lábnyom? A dolog jó oldala, hogy dr. Shelton szerint az ilyen képzelet a rendkívüli intelligencia jele – jelentette ki, mert igyekezett kedves lenni.

– Mondja ezt a tanárainak – tréfálkozott az asszony.

– Úgy lesz – viszonozta a tréfát a férfi.

– De azért nyitva tartja a szemét… – inkább mondta, mint kérdezte.

– Természetesen. Mindennap őrjáratot küldök abba az erdőbe. Ha bármit találok, maga lesz az első, aki megtudja.

– Köszönöm, seriff. Mindent köszönök!

– Nincs mit, asszonyom.

Kate Reese elmosolyodott, és visszament, hogy Christopher anyja legyen. A seriff nézte a távolodó alakot, és eszébe jutott, milyen volt augusztusban. Ő a helyettesével ebédelt, amikor az asszony odahozta Christophert a játszótéri hintákhoz, és megkérte őket, hogy ügyeljenek a fiára. Az maradt meg benne, hogy az asszony, mielőtt rájuk bízta volna a gyereket, egy pillantással megállapította, hogy még csak egy falat hiányzik a szendvicsükből, amiből arra következtetett, hogy legalább harmincperces ingyen gyermekfelügyeletre van kilátása két rendőr jóvoltából, aminél nincs is biztonságosabb. Iskolázottságtól függetlenül okos teremtés. Az pedig minden ruhában látszik rajta, hogy szép. A seriff megfogadta, hogy tisztességesen és kapkodás nélkül lezárja az ügyet, azután pedig meghívja Kate Reese-t vacsorára. Remélhetőleg akkor is azt a szép blézert veszi fel. Azt, amelyiknek az a lyuk van a hóna alatt, amit a nő olyan elszántan igyekszik rejtegetni.

10. FEJEZET

Amikor Kate belépett a szobába, Christopher éppen kibámult az ablakon. Sok hónappal ezelőtt ugyanilyennek látta a fiú apját. Egy pillanatra megfeledkezett a kórházról, és a gyerek jövőjére gondolt. A fiú egyre jobban hasonlít az apjához. Egy napon a hangja is megváltozik. És egy napon magasabb lesz nála. Hihetetlen gondolat, hogy Christopher hat éven belül borotválkozni kezd. Pedig így lesz. Minden fiú azt teszi. Az ő feladata gondoskodni róla, hogy felnőttnek is olyan jó ember legyen, mint kisfiúnak.

Azonkívül meg kell védenie.

A fiú megfordult, rámosolygott. Kate megfogta a kezét, és úgy suttogott, mintha titkot árulna el.

– Drágám, van egy meglepetésem számodra.

Amikor a táskájáért nyúlt, látta, hogy a gyerek szeme felragyog. Elég jól ismerte a fiát, tudta, most Jézushoz és Máriához fohászkodik, hogy egy doboz Froot Loops kerüljön elő a táskából. Napok óta kórházi koszton élt, ami zabkását jelent, annál pedig csak egy valamit utál jobban.

– Ez az iskolából jött – folytatta Kate. A gyerek arca megnyúlt.

Froot Loops helyett Kate egy nagy, fehér borítékot vett elő, és odaadta Christophernek. Közösen felbontották, és meglátták Rossz Cicust, aki éppen a „Mielőbbi gyógyulást!” szavakat ette ki egy hatalmas üdvözlőkártyából.

– Az egész osztály aláírta. Hát nem kedves?

Christopher nem szólt, ám az anyja kiolvasta a tekintetéből, hogy megértette, hogy a gyerekek parancsra írták alá a kártyát, mint ahogy parancsra adtak ajándékot mindenkinek Valentin-napon, mert így senki sem érezhette mellőzöttnek magát. De azért elmosolyodott.

– Tom atya vasárnap imádkozott érted a templomban. Hát nem kedves tőle?

A fiú bólintott.

– Ó, el ne felejtsem – folytatta az asszony. – Én is hoztam ám valamit.

Benyúlt a táskájába, és ekkor csakugyan előkerült egy kis doboz Froot Loops.

– Kösz, mama! – hálálkodott a gyerek.

Az a fajta polisztirol doboz volt, amelyhez nem kell tálka. Christopher mohón felbontotta, mama elővette a büféből származó tejet és a műanyag kanalat. A fiú olyan áhítattal látott hozzá az evéshez, mintha maine-i homárt lakomázna.

– Az orvosok szerint holnap hazajöhetsz – mondta a mama. – Mi is lesz holnap? Nem emlékszem. Szerda, vagy csütörtök?

– Mozizós péntek! – felelte Christopher.

Az asszony azt hitte, megszakad a szíve ennek az arcnak a látványától. Olyan boldog volt. Sose tudhat a 45 000 dolláros kórházi számláról. Az egészségbiztosító nem volt hajlandó fedezni a költségeket, mivel Kate nem dolgozott elég régen az Árnyas Fenyőkben. Kiesett az a hét, amikor nem járt be, mert a fiát kereste. Tönkrementek.

– Szóval mit akarsz holnap? – kérdezte.

– Vegyünk ki filmeket a könyvtárból – válaszolta a fiú.

– Ez unalmasan hangzik – felelte Kate. – Nem akarsz valami mást?

– Micsodát?

– Azt hallottam, hogy holnaptól vetítik a Rossz Cicus 3D változatát – mondta az anyja.

Csend. Christopher abbahagyta az evést, ránézett. Még sose jártak mozi premieren. Soha.

– Beszéltem Eddie anyukájával. Holnap este megyünk.

Christopher olyan erősen ölelte át, mintha össze akarná törni. Az orvosok azt mondták, nincs jele traumának. Sem szexuális, sem másfajta bántalmazásnak. Testileg rendben van. Na és ha a fiának szüksége van valami apafigurára, vagy képzelt barátra, hogy biztonságban érezze magát? Ha egyesek Jézus arcát látják egy sajtos melegszendvicsben, az ő hétéves fia igazán elhihet mindent, amit hinnie kell. Él, és ez a lényeg.

– Christopher – mondta. – Borzalmasan esett az eső. Balesetek történtek. És az a szarvas épp az előttem haladó furgonnak ment neki. Sosem hagytalak volna ott az iskola előtt. Sosem tennék ilyet. Te is tudod.

– Tudom – felelte a fiú.

– Christopher, most csak ketten vagyunk. Nincsenek orvosok. Történt veled valami? Bántott valaki? – kérdezte Kate.

– Nem, mama. Senki. Esküszöm – válaszolta a fiú.

– Ott kellett volna lennem. Ne haragudj! – mondta az asszony.

És ekkor ő szorította magához a fiát úgy, hogy Christopher nem kapott levegőt.

*

Később, ugyanaznap éjszaka Christopher és az anyja egymás mellett feküdtek, úgy, mint azelőtt, hogy a mama azt mondta, most már elég nagy, egyedül is el tudja tángálni a szörnyeket. Miután Kate elaludt, a fiú hallgatta a lélegzetét. Megfigyelte, hogy mamának még itt, a kórteremben is otthon illata van.

Az ablak felé fordult, és várta, hogy lecsukódjon a szeme. Kinézett a felhőtlen égre, és találgatta, mi történt vele a hat nap alatt. Tudta, hogy a felnőttek nem hisznek a kedves ember létezésében. Talán igazuk van. Talán csak az ő „lekváros légvára”, ahogy Spéci Ed mondta.

De az is lehet, hogy mégsem.

Csak annyit tudott, hogy az erdő közepén tért magához. Egy óriási tisztáson. Amelyen egyetlen fa állt. Fogalma sem volt, hogy került oda, vagy hogyan jut ki onnan. Ekkor látta meg a távolban azt, akit a kedves embernek gondolt, és követte az erdőből kifelé.

A napfényről kiderült, hogy a kedves lány fényszórói.

A lány felsikoltott: – Köszönöm, Istenem!

És bevitte a kórházba.

Mielőtt lecsukódott volna a szeme, kinézett az ablakon, és látta, hogy összegyűltek a felhők, eltakarták a holdat. Volt valami ismerős a felhőkben, de nem igazán emlékezett, hogy mi. A csendben észrevette, hogy egy kicsit fáj a feje. Aztán elmerült a békés álomban.

11. FEJEZET

Ne! – kiáltotta, és felriadt álmából.

Időre volt szüksége, hogy a szeme hozzászokjon a sötéthez. Látta a kis doboz tejet, Emily Bertovich fényképével. Látta a szoba mennyezete alá szerelt, öreg, homályos tévét. Mama a nagy székben aludt mellette. Erről az eszébe jutott, hogy a kórházban van.

Csend volt, csak az óra világított. Zölden, zümmögve. 11:25 volt. Christopher szinte sosem ébredt fel az éjszaka közepén.

De az álom rémisztő volt.

A szíve dübörögve kalapált a mellkasában. Mintha egy dobos püfölné belülről a testét. Igyekezett felidézni a lidércnyomást, de akárhogy erőlködött, egyetlen részlet sem jutott eszébe. A rémálom egyetlen bizonyítéka az enyhe fejfájás volt, olyasféle, mintha csontos ujjak nyomnák a halántékát. Betakarózott, hogy biztonságban érezze magát, de abban a pillanatban, amikor a teste elernyedt a vékony, szúrós pléd alatt, ismerős nyomást érzett a lenge kórházi ing alatt.

Pisilnie kellett.

Letette a talpát a hideg kőpadlóra, lábujjhegyen odaosont a fürdőszobához. Már éppen nyitotta volna az ajtót, amikor furcsa érzése támadt. Egy másodpercig azt gondolta, hogy ha kinyitja a fürdőszoba ajtaját, lesz ott valaki. Fejét a deszkának támasztotta, és hallgatózott.

Csöpögött a csap.

Bekiálthatott volna, de nem akarta felébreszteni az anyját. Így hát halkan kopogtatott. Várt, de semmilyen hang nem hallatszott. Megmarkolta a kilincset, fordítani kezdte, azután megállt. Valami nincs rendjén. Valami szörny lehet odabent. Vagy valami más. Valami, ami sziszeg. A sziszegés egy babacsörgőre emlékeztette. Mármint nem olyan csörgőre, amit a babák ráznak, hanem egy kis csörgőkígyóra.

Inkább kiment a folyosóra.

Ment a sötétségben, a gépek halk zúgásában. Odalesett az ügyeletes pultra, ahol két nővér ült. Az egyik telefonált. Ő Tammy nővér volt, aki mindig olyan kedves volt, hozott neki repetát a sütiből.

– Igen, apu. Megveszem anyu születésnapjára a bort. MerLOT lesz. Jó éjszakát. – Letette a telefont.

– Az apád tudja, hogy mer-LÓ-nak ejtik? – kérdezte a másik nővér.

– Nem, de ő fizette a tandíjamat a nővérképzőben – mosolygott Tammy. – Ezért nem javítom ki.

Christopher benyitott a férfimosdóba.

Sötét volt és üres. Christopher odament ahhoz a piszoárhoz, amelyiket alacsonyra szerelték. Eltartott egy darabig, hogy megküzdjön a kórházi inggel. Pisilés közben Spéci Edre gondolt, aki az olvasási felzárkóztató után mindig bement a mosdóba. Másfél méterre állt a piszoártól, onnan próbálkozott „távlövészettel”. Hiányzott neki Spéci Ed. Alig várta, hogy másnap találkozzanak a Rossz Cicuson!

Olyan lázba hozták az ábrándjai a filmről, hogy nem hallotta, amikor kinyílt mögötte az ajtó.

A kagylóhoz ment kezet mosni. Ágaskodnia kellett, hogy elérje a szappant. Az adagoló felnyögött, és egy pötty folyékony szappant csurrantott a csuklójára. Christopher szétkente a kezén a trutymót, azután be akarta indítani az automata csapot. Csakhogy nem volt elég magas. Nyújtogatta a karját, erőlködött, de sehogy sem jött össze.

Ekkor mögüle előrenyúlt a fonnyadt kéz, és megengedte a vizet.

– Eljön – mondta a hang.

Christopher felsikoltott, és megpördült.

Egy öregasszonyt látott. Az arca ráncos volt, a háta kérdőjellé görbült.

– Láttam őt. Eljön értünk – mondta az öregasszony.

Cigarettára gyújtott, és Christopher az öngyújtó fényénél látta foltos protézisét. Tökéletesen szabályos, sárga fogai voltak. Egyik kezében botot tartott. A másikban a cigaretta reszketett a kortól és az ízületi gyulladástól. Keze mozgatta a botot. Kopp-kopp-kopp.

– A kisfiúknak meg kell mosniuk a kezüket előtte – mondta.

Christopher hátrált, mert az öregasszony úgy pöfékelte a füstöt, akár egy sárkány.

– Hova megy a kisfiú? – kérdezte, és elindult Christopher felé. – A kisfiúknak tisztára kell mosniuk a kezüket!

Christopher háta a mozgáskorlátozottak vécéjének ütközött. Az ajtó úgy nyílt ki, mint egy rozsdás kapu.

– Nem rejtőzhetsz előle! A kisfiúknak meg kell tisztulniuk őelőtte! Eljön a halál! Itt a halál! Karácsonykor meghalunk! – mondta az öregasszony.

Christopher a falig hátrált. Innen nem volt tovább. Arcát meglegyintette az öregasszony dohányfüstös lélegzete. Sírni kezdett. A szavak ki akartak jönni belőle. Segítség! Állj! Valaki! De belefagytak a torkába. Mint azokban a rémálmokban papa halála után, amelyekből nem tudott felébredni.

– ELJÖN A HALÁL! ITT A HALÁL! KARÁCSONYKOR MEGHALUNK!

Végre megjött a hangja, és felsikoltott: – SEGÍTSÉG!

Pár másodperc múlva villany gyúlt. Christopher meglátott egy öregembert szódásüveg szemüveggel, amint kinyitja az ajtót, és belép a fénybe.

– Mrs. Keizer, mi a faszt keres maga itt? Ahelyett, hogy stikában bagózik, és ijesztgeti ezt a szegény kisfiút, húzzon vissza inkább az ágyba! – mondta.

Az öregasszony gyilkosan meredt rá.

– Semmi köze hozzá. Mars ki! – felelte.

– De van közöm, ha akkor riogatja a kis pockokat, amikor én a Tonight Show-t próbálnám nézni a folyosó másik oldalán! – csattant fel az öreg.

Kikapta a cigarettát az asszony csúzos kezéből, bedobta a vécébe. A csikk dühös szisszenéssel hullott a vízbe.

– Most pedig ne viselkedjen úgy, mint egy bolond, hanem menjen vissza a szobájába. – Az ajtóra mutatott.

Az öregasszony a vízbe nézett, amely zavaros lett a hamutól. Visszafordult Christopherhez. A szeme szénfekete volt, és dühös.

– Nincs olyan, hogy bolond, fiacskám. Csak olyan, aki figyel téged.

Mintha megvillant volna a szeme. Mint a gyertya, amikor kinyitják az ajtót.

– Ó, húzz már a náthásba, vén bányarém! – mondta az öregember, és kiterelte a mosdóból az öregasszonyt.

Christopher egy pillanatig nem mozdult, kivárta, hogy a szíve visszataláljon a mellkasába. Miután meggyőződött róla, hogy senki sem jön vissza, odament a kagylóhoz, és valahogy kiügyeskedte a csapból a vizet. Gyorsan leöblítette a kezét, majd kijött a vécéből.

Végignézett a hosszú, sötét folyosón. Csak egy szobában, a folyosó végén égett a villany, és csak a tévé hallatszott, amelyben a Tonight Show ment. A műsorvezető éppen azon élcelődött, milyen lassan reagált az elnök a közel-keleti válságra. A felnőtt közönség nevetett, és éljenzett.

– Milyen igaz – nevetgélt az öregember a kórházi ágyából. – Rúgják ki!

– Halkítsd már le, Ambrose – szólt ki egy férfihang a mellette levő függöny mögül. – Vagyunk itt páran, akik aludni szeretnénk.

– Nem. Vagytok itt páran, akik meghalni szeretnétek, úgyhogy ba…

Tekintete az ajtóban álló Christopherre ugrott.

– …menjetek a fenébe!

Az öregember nem várta meg a szomszédja válaszát.

– Mizujs, öcsi? – kérdezte. – Rád hozta a szívbajt a Keizer nyanya?

Christopher biccentett.

– Csak alzheimeres. Egy folyosón lakunk az idősek otthonában. Szép idők. De ártalmatlan. Legjobb, ha nem nagyon ijedsz meg tőle. Oké?

– Oké, uram.

– Ne szólíts engem uramnak, inkább Ambrose-nak. Megegyeztünk?

– Megegyeztünk.

– Jól van. Akkor vagy ülj le, vagy menj a szobádba, de mindenképpen fogd be. Nem akarom elszalasztani a monológot – mondta az öregember.

Christopher sosem maradt fent olyan sokáig, hogy megnézhette volna a Tonight Show-t. Elmosolyodott, és felkapaszkodott a látogatók székébe. Az öregember tálcájára nézett. A desszert még mindig ott volt. Egy nagy, kövér csokidarabkás süti.

– Szereted a csokidarabkás sütit? – kérdezte az öregember.

– Igen, uram – felelte Christopher.

– Hát én is. És az ott az enyém. Úgyhogy el a mancsokkal – mordult rá Ambrose.

Christopher bólintott. Az öregember elvette a sütit, szó nélkül kettétörte, és a kövérebbik darabot Christophernek adta. Christopher mosolygott, eszegette a sütit, és nézte a tévét az öregemberrel együtt. Az idő nagy részében fogalma sem volt, mi olyan vicces, de igyekezett alkalmazkodni, és jókat nevetett. Egyszer ránézett az öregemberre, és meglátott szikkadt bőrén egy sast ábrázoló, megfakult tetoválást.

– Hol szerezte ezt a tetoválást, uram? – kérdezte.

– A seregben. Most pedig hallgass. Adtam neked sütit, úgyhogy ne beszélj!

– Volt háborúban? – firtatta Christopher rettenthetetlenül.

– Párszor – morogta az öreg.

– Melyikekben?

– A jókban.

A Tonight Show házigazdája mondott valamit az összeomló gazdaságról, és Mr. Ambrose akkorát nevetett, hogy köhögni kezdett. Christopher az arcára nézett.

– Mi a baj a szemével, uram? – kérdezte.

– Hályog – felelte az öreg. – Hályogos a szemem.

– Az a hájtól van? – kérdezte a fiú.

Az öreg felmordult. – Hájtól? A Krisztusát. Hályog! Nem látok túl jól. Mintha tele lenne a szemem felhőkkel.

Christopher megdermedt.

– Hogyhogy felhőkkel? – kérdezte.

– Alakokat még látok. De elborítják őket a felhők. Ezért vagyok itt. Elütöttem egy szarvast. Még csak nem is láttam a dögöt. Bevertem a fejem a műszerfalba. Ez alkalommal elveszik a jogosítványomat. Tudom. Mostantól még öt percre sem szabadulhatok abból az otthonból. Baszódjanak meg!

Christopher csak mosolygott a káromkodáson. Tetszett neki. Olyan volt, mint tilosban járni. Így hát hallgatott, hallgatta a kommentárokat, és figyelte, hogyan táncolnak a televízió fényei az öregember arcán. Egy idő után Mr. Ambrose „pihentette” a szemét a maga vén salabakter módján, és végül horkolni kezdett. Christopher kikapcsolta a tévét a Mr. Ambrose kezében tartott, megviselt távirányítóval.

– Köszönöm, öcsi – mondta az öreg. Azután elfordult, és folytatta a horkolást.

Christophert még senki sem nevezte „öcsinek”. Ismét elmosolyodott. Kiment a folyosóra. Valamilyen okból nem félt többé. Elment a nővérszoba előtt. Tammy nővér ismét telefonált. Nem vette észre a gyereket.

– Apu, kérlek, ne hívogass! Sok a dolgom. Ígérem, viszem a merLOTot – mondta ingerülten.

Mielőtt Christopher belépett volna a szobájába, hogy visszafeküdjön aludni, végignézett a folyosón, és észrevette Tom atyát. Még sosem látott papot templomon kívül, ezért kíváncsi lett. Lábujjhegyen végiglopakodott a folyosón, és megleste, amint Tom atya éppen keresztet vet egy öregemberre. Ott volt az öregember családja is. A felesége. Két középkorú lánya. A férjeik. És néhány unoka, olyan középiskolás formák. Valamennyien sírtak, miközben Tom atya feladta az utolsó kenetet.

– Christopher – suttogta Tammy nővér. – Bújj vissza az ágyadba, édes! Ez nem kisfiúknak való.

Visszakísérte Christophert a szobájába. De mielőtt odaértek volna, elhaladtak Mrs. Keizer szobája előtt. Az öregasszony ült az ágyban, és fehér zajt nézett a televízióban. Sárga protézise elmerült az éjjeliszekrényén álló pohárban. Christopher felé fordult, és undorító, fogatlan vigyorra húzta a száját.

– Valaki mást kapott el. De mindenkit megöl, mielőtt vége lesz – mondta.

– Ne figyelj rá, Christopher! Nem tudja, mit beszél.

12. FEJEZET

Amikor Christopher felébredt, nem emlékezett rá, hogy mikor aludt el. De látta, hogy a fény átüt a rolettán. Ez pedig pénteket jelentett. Valamint azt is, hogy nincs többé kórház. Továbbá Rossz Cicus 3D-t is!

A fürdőszoba felé fordult. Az ajtó nyitva volt.

Mama a kezét mosta.

És a sziszegő érzés elmúlt.

– Kelj fel, lustaság – mosolygott az anyja. – Indulhatunk haza?

Amikor a nővér a kerekesszékben kitolta a kórházból, Christopher úgy tett, mintha ő lenne Ász, a repülő mókus, Rossz Cicus riválisa, aki örökös légibetegségben szenved. Öreg autójuk műanyag kárpitja még sose volt ilyen kellemes. Az anyja átvitte a motellel szomszédos büfébe, és Christopher csokidarabkás palacsintát rendelt. Normális körülmények között ez lett volna a nap fénypontja.

De ez nem átlagos nap volt.

Ez Rossz Cicus 3D napja volt. Délelőtt és délután Christopher másra se bírt gondolni, csak Rossz Cicusra és legjobb barátjára, Fagylaltos Tehénre, aki csodálatosan édes sörbetet ad. A faliórára nézett, és használta, amit Ms. Laskótól tanult az időmérésről. Még szentestén se volt ilyen rossz a várakozás, mint most, amikor ki kellett bírni, hogy leperegjenek fél ötig a másodpercek.

– Miért nincs egy nappal korábban a karácsony? – szokta faggatni az anyját.

– Mert akkor december 23-án nyöszörögnél – válaszolta a mama.

Háromkor elindultak a South Hills Village közelében lévő moziba, hogy beálljanak a sorba. Négykor a sor körbeérte a háztömböt. Spéci Ed az anyjával érkezett, mindketten a Rossz Cicus szereplőinek öltöztek. Christopher mamája úgy vélte, hogy Spéci Ed anyukája valószínűleg a fia nyaggatására csinált bolondot magából. Legalábbis remélte, hogy így van. A kölyökre kemény küzdelmek várnak egy olyan mama nélkül is, aki önként öltözik be Rúgó szamárnak.

Amikor a jegyszedő végre kinyitotta az ajtókat, Christopher már nagyon izgatott volt. Kapott vaskos, 3D-s szemüveget.

– Pont mint egy gazdag srác! – mondta. Tökéletes helyet találtak középen. Mama elment nasiért, és hozott mindenféle vacakot, amit Christopher szeretett.

A felével végzett, mire az előzetesek véget értek. Minden filmelőzetes és minden marék pattogatott kukorica fokozta az izgalmát. És amikor nagy sokára elkezdődött a film, a gyerekek tapsban törtek ki.

*

Ez lesz a gyerekkoruk örökre, gondolta Christopher anyja.

Eszébe jutottak a filmek, amelyeket szeretett kislány korában. Akkor azt hitte magáról, hogy talán hercegnő, aki elszakadt a sajátjánál sokkal különb, vér szerinti családjától. Ami nem volt igaz, de mégis egy hercegnek adott életet.

– Szeretlek, Christopher – mondta.

– Én is téged, mama – suttogta Christopher, aki csak a filmre figyelt.

Kate felnézett a vászonra, és mosolygott, mert Rossz Cicus éppen átment a szomszédjához, Leonardo da Pincsihez, aki félig már elkészült barátnője, Nyöga Lisa képével.

– Szép festmény, Leonardo – mondta Rossz Cicus. – Kéred a maradékát?

Az összes gyerek éljenzett.

Amikor vége volt a filmnek, Spéci Ed anyja „abszolút ragaszkodott” hozzá, hogy mind a négyen elmenjenek vacsorázni a TGI Fridaysbe. Ő fizeti.

– Így a srácok ehetnek szárnyat, nekünk meg jut „kontyalávaló” – mondta, és kacsintott.

Christopher mamája egész vacsora közben hallgathatta, amint Spéci Ed anyukája – „Jesszusom, szólíts már Bettynek” – végigmargaritázza (mostantól létező ige) a sztorikat majdnem befejezett főiskolai tanulmányairól, valamint házasságáról Spéci Ed apjával, aki most nyitotta meg három államot lefedő vasáru-kereskedésének hatodik – „értsd és mondd, a hatodik!” – egységét.

Előrehajolt, és azt súgta a szeszgőzön át: – Ismered azt a TY-U-K Mrs. Collinst? Nohát, a férje – a híres D.I.SZ.N.O. – nonstop fejleszti az ingatlanokat, és az emberek nonstop veszik fel a kölcsönöket, hogy rendesen kirittyenthessék őket, amire csak azt mondhatom, hogy egészségükre! Bekaphatják. Az én férjem is gazdag! Pincér, kiszáradt a poharam, és még mindig emlékszem minden bánatomra!

Christopher anyja azon mélázott, hogy talán barátnőfélére lelt Betty Andersonban. Némelyik ember arra született, hogy beszéljen. Mások meg arra, hogy odafigyeljenek. Pazar dolog, ha ez a kettő találkozik.

– Bírlak, Kate – közölte Betty a parkoló felé menet. – Nagyon jól tudsz hallgatni.

Hazafelé a jóllakott Christopher elaludt. Az anyja felvitte a lépcsőn a motelszobájukba, és ágyba dugta.

– Mama! – szólalt meg félálomban.

– Igen, drágám?

– Megnézhetjük Rossz Cicust még egyszer?

– Persze, drágám. Ahányszor csak akarod.

Megcsókolta a gyerek homlokát, és hagyta álmodni. Kevert magának egy sört jégkockával, és élvezte az éjszakát. Mert tudta, hogy holnap esedékes a számla, és aligha tudja kifizetni.

14. FEJEZET

Amikor Christopher hétfő reggel felébredt, vége volt a „vakációjának”. Vissza kellett menni az iskolába. Vissza Brady Collinshoz és a „bugyikázó” Jenny Hertzoghoz. Ami pedig a legfontosabb, úgy megy vissza, hogy két teljes hetet mulasztott.

Most még Spéci Ed is okosabb lesz nálam, gondolta. Lenézett a tejére. Egy kis gabonapehely-karika úszott benne, mint egy mentőtutaj.

– Háromra itt leszek – mondta az anyja, amikor kitette. – NE menj el az iskolából!

– Igen, mama – felelte Christopher.

Extra hosszú ölelést kapott a mamától, mielőtt bement az ajtón. Normális körülmények között levegőnek nézték, amíg be nem tette a lábát az osztályba, de ma reggel ő volt az „eltűnt” srác. Amikor a copfos lányok meglátták, abbahagyták az ugrókötelezést, és csak bámultak. Két srác odakiáltott: – Szia! – Azután odarohantak az ikrek. Abban a pillanatban, hogy meglátták Christophert, valami döbbenetes dolog történt.

– Hé, Christopher, figyelj csak! – mondta Mike, és odadobta neki a kis műanyag labdájukat.

Christopher el se hitte. Matt és Mike játszani akartak vele! Felnézett, és látta, hogy a labda felé repül. Nagyon gyenge volt sportban, de most tiszta szívből imádkozott, hogy ne nyúljon mellé. A labda jött egyre lejjebb, és mielőtt orron találhatta volna…

Christopher elkapta!

– Hé, Chris! Alsó átadás! – rikkantotta a szemtapaszos Matt, és futni kezdett.

Christopher tisztában volt vele, hogy nem képes így dobni, ezért nagyon sebesen járt az esze, hogy miként maradhatna bent a játékban.

– Csavar! – mondta, és alulról oldalra hajította el a labdát Mike-nak.

Sikerült! Mike elkapta, és dobott egy húszmétereset a tesójának a járdán. Tökéletes spirálban szállt a labda.

A következő három percben a labdát hajigálták. Christophernek ez akkora szórakozás volt, mint egy egész szombat. A végén egész jól belejött az elkapásba.

Mike és Matt, akik szerették, ha M&M’snek hívják őket, még azt is mondták neki, hogy egész gyors volt. Mike három perccel idősebb volt Mattnél, és öt centivel magasabbra nőtt, amit sosem hagyott elfelejteni. De ha valaki más csúfolta Mattet, az megnézhette magát. Különösen, ha a szemtapasz miatt csúfolták. Jenny Hertzog valahogy megúszta a „Kancsikalóz” gúnynevet, de ha más mondott ilyet, Mike jól elverte.

Még az ötödikeseket is.

Amikor Christopher bement az osztályba, abbamaradt a fecsegés, minden szem rászegeződött. Christopher leült Spéci Ed mellé, és igyekezett beleolvadni a padba. De az M&M’s továbbra is mellette ácsorgott, és faggatták, hogy mi történt vele, amikor elveszett.

Christopher általában nagyon félénk volt, ha a gyerekek szóltak hozzá, de a testvérek olyan kedvesek voltak. Így mialatt az osztály Ms. Laskót várta, aki szokás szerint késett öt percet, elmesélte nekik a történetet. Beszéd közben észrevette, hogy senki más nem szólal meg a teremben. Minden fül rátapadt.

Christopher hirtelen valamivel magabiztosabb lett, így hát kiegészítette elbeszélését kórházi részletekkel, hogy későig fennmaradt, és megnézte a Tonight Show-t, amivel mély hatást gyakorolt mindenkire.

– Éjfél utánig fenn voltál? Szent szar! – ámult Mike.

– Szent szar! – tette hozzá Matt, aki igyekezett olyan vagánynak mutatkozni, mint a bátyja.

Christopher az öregasszony történetének közepén járt, aki bement a férfivécébe, amikor hirtelen megszólalt egy hang.

– Pofa be, te hazug!

Felnézett. Brady Collins volt az. Christopher hiányzásának két hetében levágták a haját, és még komiszabbnak látszott a frufruja nélkül.

– Csak megjátszottad, hogy eltévedtél. Úgyis tudom, hogy a barátoddal találkoztál az erdőben, te nagy hazug! Most pedig pofa be! – mondta Brady.

Christopher elvörösödött. Azonnal elhallgatott.

– Ő nekünk mesél, Brady – mondta Mike.

– Igen, nekünk mesél – visszhangozta Matt.

– Szóval pofa be! – vágott közbe Spéci Ed újsütetű virtussal, tudva, hogy Mike támogatni fogja.

A teremben olyan csend lett, hogy a fű növését is meg lehetett volna hallani.

Christopher azonnal igyekezett békét teremteni. – Oké, srácok. Leállok.

– Nem, Chris. Tojd le – mondta Mike.

– Igen, tojd le – helyeselt Spéci Ed, lelőve Matt elől a poént.

Mike elvigyorodott, és azt súgta: – Tedd le a segged, Brady, mielőtt csinálok rá egy új vágást.

Brady szeme résnyire szűkült. Látszott rajta, hogy üthetnékje van. Amíg a szeplős lány el nem nevette magát. Azután a szemüveges stréber is nevetett. Hamarosan mindenki nevetett. Bradyt kivéve, aki dühös, értetlen arcot vágott, és váratlanul összetöpörödött. De még mindig annyira veszélyesnek tűnt, amennyire harmincnyolc kiló csak lehet. Christopher már látta ezt a fajta erőszakot valaki másnak a szemében. Csak Jerry sokkal nagyobb volt.

– Na és mi történt az öregasszony után? – kérdezte Mike.

Christopher folytatta a történetet, és olyan hálás volt új barátainak, hogy nagy fába vágta a fejszéjét. Megszemélyesítette Leonardo da Pincsit a Rossz Cicus 3D-ből.

– Kéritek a sztori maradékát? – lényegült át befejezésül Rossz Cicussá.

Minden gyerek nevetett. Aztán befutott Ms. Lasko a termoszával, vérbeborult szemmel, és ezzel vége lett a mesélésnek. Ms. Lasko bedobott két aszpirint a fiókjában tartott dobozból, majd kimondta a szavak legrosszabbikát:

– Röpdolgozat!

A gyerekek felnyögtek. Christopher szíve összeszorult. Az első óra számtan volt. A rettegett számtan.

– Nohát akkor! Az elmúlt két hétben az összeadással foglalkoztunk. Meg tudjátok ti ezt csinálni, fiúk, lányok! – mondta, és az első sorban minden gyereknek adott egy köteg tesztlapot. A lapok elindultak hátrafelé, mintha egy focicsapat indulna támadásra. Christopher megroggyant a székében. Ms. Lasko a vállára tette manikűrözött kezét.

– Christopher, nem várom el, hogy tudd a megoldást. Csak igyekezz, amennyire tudsz. Bármikor javíthatsz. Jó? – kérdezte.

Christopher bólintott, ám ez nem volt jó. Mindig borzasztóan rossz volt számtanból, és most csaknem két hét maradt ki. Le fog bőgni, és az anyja azt fogja mondani: „Ne izgulj. Csak próbálkozz. Majd megérted.”

Nagy, zöld ceruzájával leírta a nevét a jobb felső sarokba. Azután az órára pillantott. A vörös másodpercmutató éppen elhagyta a tizenkettőt: pontosan reggel nyolc óra volt.

Ránézett az első példára.

2 + 7 = ______________

Ms. Lasko szeretett könnyű példákkal kezdeni, hogy önbizalmat adjon a gyerekeknek.

2 + 7 = 9

Christopher biztosra vette, hogy nem hibázott. Visszanézett a tesztlapra. Még hat példa. Elhatározta, hogy legalább még egyet megcsinál. Legalább még egyet.

24 + 9 = ________________

Megállt. A kilences komolyan gázos, mert soha nem egészen tíz. Ha huszonnégy meg tíz lenne, az könnyű lenne. Harmincnégy. Gond egy szál se! Ám ekkor kitalált valamit. Hozzáad tízet, és elvesz egyet. Ez értelmes. Ez könnyű. Nagy, zöld ceruzája már írta is a választ.

24 + 9 = 33

El se tudta hinni. Helyesen oldotta meg az első két példát. Még egy, és már három van meg a hétből. Három és hét, az tíz. Tízből hét, az három. A következő példára nézett. Pénzről szólt.

Ha van két ötcentesed, egy tízcentesed meg egy negyeddollárosod, mennyi pénzed van összesen? __________cent

Ms. Lasko szerette megszorongatni őket a harmadik példával, és normális esetben Christopher ilyenkor érezte magát butának. De most nem. Rájött, hogy a pénz is csak szám. És ha össze tud adni két számot, akkor néggyel is megteheti.

45 cent!

Olyan izgatott lett, hogy csaknem felugrott a székéből. Még sosem tudott három példát megoldani a számtan tesztben. Soha!

36 - 17 =

Ms. Lasko megint ravaszkodott, de a fiú most tudta, mit tegyen. Harminchatból tizenhét.

36 - 17 = 19

Lassan eltöltötte egy érzés. Apró, csendes remény, hogy talán, talán jelest visz haza a mamájának. Még sosem vitt haza jelest. Semmilyen tárgyból. Soha életében. Mama annyi Froot Loopsot vesz neki ezért, hogy elegendő lesz egy évre!