AMTAK Pendrive Klasszikusok

Babits Mihály

Válogatott művei

(Versek, regények, esszék)

Amtak Bt, 2022

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B www.amtak.hu

amtakbt@gmail.com Tel.: 06 20 218 6762

ISBN 978-615-6028-34-1

ISSN 2786-4383

Készült: Green Digital Kft, Budapest. Ügyvezető: Zahradnik Ákos

Költemények

Babits Mihály válogatott költeményei

1

Költemények

Tartalom

2

Költemények

Levelek Írisz koszorújából

In Horatium

Gyülöllek: távol légy, alacsony tömeg!

ne rezzents nyelvet: hadd dalolok soha

nem hallott verseket ma, múzsák

papja, erős fiatal füleknek.

Nézz fel az égre: barna cigány ködök -

nézz szét a vízen: fürge fehér habok

örök cseréjükért hálásak

halld, Aiolost hogyan áldják, dallal.

A láng is hullám. Szüntelenül lobog

főnix-világunk. Igy nem is él soha,

mi soha meg nem halt. Halálnak

köszönöd életedet, fü és vad!

Minden e földön, minden a föld fölött

folytonfolyású, mint csobogó patak

s »nem lépsz be kétszer egy patakba«,

így akarák Thanatos s Aiolos.

Ekként a dal is légyen örökkön új,

a régi eszme váltson ezer köpenyt,

s a régi forma új eszmének

öltönyeként kerekedjen újra.

S ha Tibur gazdadalnoka egykor ily

mértéken zengte a megelégedést,

hadd dalljam rajt ma himnuszát én

a soha-meg-nem-elégedésnek!

Minden a földön, minden a föld fölött

folytonfolyású, mint hegyi záporár,

hullámtörés, lavina, láva

s tűz, örökös lobogó. - Te is vesd

el restségednek ónsulyu köntösét,

elégeld már meg a megelégedést,

légy könnyű, mint a hab s a felhő,

mint a madár, a halál, a szél az.

Görnyedt szerénység, kishitü pórerény

ne nyomja lelked járomunott nyakát:

3

Költemények

törékeny bár, tengerre termett,

hagyj kikötőt s aranyos középszert

s szabad szolgájuk, állj akarattal a

rejtett erőkhöz, melyek a változás

százszínű, soha el nem kapcsolt

kúsza kerek koszorúját fonják.

Óda a bűnhöz

Elbízott erény! hizelegve gyávább

s korlátoltabb lant rezeg udvarodban:

ámde nem tisztább! Az enyémet néked

ajzza, nemes Bűn,

még ifjú izmom. Neked égő csokrot

soha nem látott faju új virágból

áldozok, melyet szakadékok ormán

csentem a földből

vakmerő kézzel, veszedelmes úton:

bódító sötét liliom keresztjét,

vérvörös hunyort, s örökös virágu

áloe-pálmát.

Nem neked, természet öröklött bűne,

szerelem, romlás buja zöld hinára,

nem gerincivó Cytherea, néked

mennyei kéjhölgy!

Nem, vad gyilkosság, alacsony tolvajlás,

nem rut fösvénység, feneketlen bírvágy,

nem, te legrosszabb, pohosult tétlenség,

csökönyös önkény

s orvosolhatlan butaság! nemünk nagy

szennyesládaját teletöltő! moslék!

hitvány szemétdomb! Sohsem érdemelték

nagy nevedet, Bűn!

Mert te vagy a nagy, te vagy új és bátor,

te vagy az erős, te vagy a kiváló,

villogó fejszéd a sürűn járatlan

új utakat tör.

Bűn, bűnnél százszor rokonabb erénnyel

mégis bűn, nagy bűn a buták szemében,

kik kopott párnán a sötétben ülnek,

félnek a fénytől.

Ámde bátran én teneked szegődöm,

4

Költemények

szolgáid legszebb javadalma, nagy Bűn,

add fényes fejszéd a kezembe! Kenj be

torna-olajjal!

Ó fogadd ifjú, de derék erőmet!

Rontok, építek! Zuhanó szekercéd

fénye hullócsillaga tőlem ejlik,

mert te vagy a nagy,

te vagy az erős, te vagy új és bátor:

Gallián Caesart te vezetted át és

új aranymezőt kereső, te leltél

Amerikára.

Himnusz Iriszhez

Sötét van. Hol az ezer szín? Mivé lett?

Hol az ezer tárgy külön élete?

(Szín a különség, különség az élet) -

éj van s most minden tehén fekete.

Belém esett a világ és lett oly vad,

oly egy-sötét, hogy szinte már ragyog

s a lelkem indus bölcseségbe olvad:

nincs semmi sem, csak semmi van,

s e semmi én vagyok.

Egy-semmi! Minden-semmi! Színek nélkül

ragyogó semmi! Únlak, hagyj te most!

Sokszorzó lelkem veled nem elégül,

meddő szám, mely nem szoroz, se nem oszt.

Ért gyümölcs nedvvel, fejem telve vággyal,

vágyaim súlya nyomja vánkosom:

ah, nem békülök én unalmas ággyal

s Morpheus karjai között

Iriszről álmodom.

Irisz! te lelkem régi istensége!

hétszínű, gyöngyös, mint nektári kelyh,

ezerszínű, uszályos, égnek éke,

Irisz, kinek ruhája pávapelyh,

Irisz, kinek mosolyja a szivárvány,

színek bontója, koszorús hajú,

ívelt szeszély, ég hídja, tarka bálvány,

5

Költemények

jer ontsd elémbe képeid,

beszédes színkapú!

Idézz fel nékem ezer égi képet

és földi képet, trilliót ha van,

sok földet, vizet, új és régi népet,

idézz fel, szóval, teljes enmagam.

Királyt, papot, pénzt, nemes daliákat

s a daliával idézd fel lovát,

aljas gonosztevőt, tudós diákot:

a multak kövét érted-é

csiholni, mint kovát?

Költő-szemeddel többet lelsz te benne,

mint ásatagban egynémely tudós -

De ha ráúntál multra és jelenre,

színek bontója, légy nekem te jós:

hiszen te fested, Irisz, a világot

s ne tudnád, hogy ecseted merre fut?

Idézd fel, amit még egy szem se látott: -

a jövő falát érted-é

kitárni mint kaput?

Színek bontója, viharok barátja,

világ költője, tarka mint virág,

jer, kedvesebb nekem a Mája fátyla,

mint az unalmas-egy-való világ!

Vihar barátja, szép idő követje,

Junó követje, koszorús hajú,

világszínháznak kárpitos szövetje,

jer, ontsd elémbe képeid,

beszédes ívkapú.

Messze... Messze...

Spanyolhon. Tarka hímü rét.

Tört árnyat nyujt a minarét.

Bús donna barna balkonon

mereng a bíbor alkonyon.

Olaszhon. Göndör fellegek,

Sötét ég lanyhul fülleteg.

6

Költemények

Szökőkut víze fölbuzog.

Tört márvány, fáradt mirtuszok.

Göröghon. Szirtek, régi rom,

ködöt pipáló bús orom.

A lég sürű, a föld kopár.

Nyáj, pásztorok, fenyő, gyopár.

Svájc. Zerge, bércek, szédület.

Sikló. Major felhők felett.

Sötétzöld völgyek, jégmező:

harapni friss a levegő.

Némethon. Város, régi ház:

emeletes tető, faváz.

Cégérek, kancsók, ó kutak,

hizott polgárok, szűk utak.

Frankhon. Vidám, könnyelmü nép.

Mennyi kirakat, mennyi kép!

Mekkora nyüzsgés, mennyi hang:

masina, csengő, kürt, harang.

Angolhon. Hidak és ködök.

Sok kormos kémény füstölög.

Kastélyok, parkok, labdatér,

mért legelőkön nyáj kövér.

Svédhon. Csipkézve hull a fjord.

sötétkék vízbe durva folt.

Nagy fák és kristálytengerek,

nagyarcu szőke emberek.

Ó mennyi város, mennyi nép,

Ó mennyi messze szép vidék!

Rabsorsom milyen mostoha,

hogy mind nem láthatom soha!

Páris

Fantázia

7

Költemények

Más vidékre vágyol innen, szemmel látom néha rajtad:

jelzi színnel sápadt arcod, biggyenéssel néma ajkad,

únalom-szőnyegre hímzed álmokból a kézimunkád,

nem hevít meleg kedélyünk, nem hat fesztelen szavunk rád

Új városunk friss hangjai ködfátyolképek előtted,

mik a régi magyar róna únt borújára vetődtek,

és a villany kék lángjai s kocsicsengők, szent harangok,

mélák mint a pásztortüzek, tompák mint a nyájkolompok.

Messze szőke Szajna mellett feketül egy híres város,

nappal ugyan feketül, de este mint az ég sugáros,

nappal gyászruhában ül, de éjjel fényruhában táncol,

míg a rendőr, szürke Hajnal, felhős homlokot nem ráncol

s rá nem süt zord őrlámpája mely sok titkos bűnt leleplez

akkor, tettenért, leguggol, akkor kissé csendesebb lesz,

de mint elfeledt csatornán rothadó test illó kénje,

csak az enyhe éjet várja, hogy kitörjön újra fénye.

Ott a nép mely nyüzsög az utcán, eleven, könnyelmü tábor

ott valami leng a légben régi tengerek savából;

ott az emberek szemében nem mereng öröklött átok,

s ázsiai lusta bú nem köt vergődő unokákat.

Ott, ha városzajon átzeng a vidék szélmalma, tücske,

nem miként kerékfogó sár, fényfogó köd, lélek füstje,

ott az ábránd nem ragad benn a lélekben, mely foganta,

ott a mélabú gyulandóbb, mint minálunk kedv és gyanta.

Homlokukat ott a házak messzebb merik tolni égnek,

ott sok ódon palotái állnak ősi dícsőségnek.

Ott sok új házon nem álmodt új vonal, szeszélyes hajlás

ott perelnek, rakva kőből, új öröm és régi vallás.

Ott az ó királyok vára nyitva minden közseregnek,

benne sok kincs: drága míve régi híres mestereknek;

ott a gót regényes egyház csonka csúcsa, gazdag hornya,

igazán regébe illik ott a híres Eiffel-tornya.

Régi vár, melyről dícsvágyó serdülőben álmok kelnek,

tündérváros melyről tágult szemmel hall mesét a gyermek.

Ez ama hajó, mely indul zátonyokkal tölt távolra:

nyúl fölötte kéményárboc, leng fölötte füstvitorla.

Ez ama fészek, amelyből költ a röpte némely sasnak

és neveknek, miket hallva ifjú becsvágy száll magasnak.

Ez a nagy boly melyet rakott sok hangyánál-hangyább hangya

ez a malom, melyről álmod a mezőn aszó kalangya.

8

Költemények

S ez ama szőlőkert, melyben aszott anyja annyi bornak,

melytől egy világrész annyi nemzedéke dőlt mámornak.

Ez a drága trágya dombja, melynek nemes erjedése

elég, hogy egy kontinensnek talaját átássa-vésse.

Ez ama kas, melybe méhként száll a legkülönbek vágya,

ez a távol rothadó test, ez a fínom illat ágya,

mely a méla magyarföldi róna tétlen emberének

éber orrlyikát zavarja, távol hangszer, illatméreg.

Babylon ha erre volna, nyughatnál-e messze pusztán,

látva annak fordult ormát délibáb vizében úszván?

Babylon, ha erre volna, nemde bomlott cimbalomként

lenne hangolt lelked, annak hallva zenéjét koronként?

Babylon ha erre volna, azt hiszed hogy illatától

tétlen ideged hárfája nem rezegne meg magától

s súlyos álmok iszapával bús lelked nem lenne sáros? -

Messze szőke Szajna partján feketül egy híres város...

Tüzek

Mivel ma nincs dolog, mivel ma nincs dirádó

s lelkünk a kósza vágy kész szállodája lett,

mondd meg ma hát nekem, te régi tűzimádó,

tüzek közt mely tüzet imádsz te más felett?

A kályha tüze, mely előttünk itt ropogva

agyagbörtön közül sohase szabadul,

hasonlít arra, mely testünkben háborogva

szívünket vereti néha nagyon vadul.

Ó, boldog az a tűz, melynek melegje vígan

bebarátságosít egy meghitt kis szobát

és átkozott a gőz, mely füstölögve, hígan

elomlik éjeken - s megfullad a család.

A csillagok tüze, mely fenn a távol égen

tisztán, közömbösen, magányosan ragyog,

mégis mindég remeg, reszket az éji kéken -

mi égi szenvedély bánthat, ti csillagok?

Ó, boldog csillag az, amely áldott hevével

bolygókat éltet, úgy mint szép apánk, a nap -

de vannak miknek itt csak késett fényük évell,

míg fáradt lángjaik már régen alszanak.

9

Költemények

Egykor az ifju vágy más tűz felé vonott,

mely szintolyan magas, habár nem olyan tiszta.

Ó, rejtsd el a szemed, ernyőzd be homlokod:

lélek! reád tapadt a világ durva piszka.

A dícsőség tüze akkor boldog, ha áldott,

boldog, ha boldogít, ha nem keresve jő:

oly isten ez, ki úgy áld meg, ha nem imádod,

gyönyör, ha nem gyönyör, erő, ha nem erő.

Az édes tiszta tűz, mely kedvesed szemében

oly szelíden ragyog, az áldott enyhe tűz,

mely bárkinek öröm, tenéked átok épen:

mi mást mulatni vonz, téged tépődni űz,

mi másnak lelket ád, tenéked lelked rágja,

kínpadi láng neked, mi másnak szent sugár:

lélekkel mit törődsz? de tested marja lángja

s hullád is égeti, majdan ha elbukál.

Az oltárok tüzét, gonosz, te rég leköpted,

a harci tűz, amely templomot gyujtogat,

rég elhamuhodott tebenned. Köd mögötted,

előtted köd - bukott! megadhatod magad.

Nem tudsz már rontani, építni sohse tudtál;

a mennykövek tüzét szemed rég bámulá:

most, amikor tanyád a mennykövek között áll,

híres! nem búsz-e lám üvegharang alá?

A pokolnak tüze - ó, pokol tüze mind!

a döglött csillagok! a dugult kályha gáza!

a szörnyű szerelem, mely törvényt nem tekint,

színpadi, kínpadi dícsvágyad gyáva gyásza,

a lusta fájdalom! ó, pokol tüze mind:

készítve lent a hely, már áll a máglya váza -

fuj, szörnyű szerelem, mely törvényt nem tekint!

fuj, döglött csillagok! fuj, dugult kályha gáza!

Éjszaka!

Im, itt a tág, a szabad éjszaka,

Illatos ege, színes csillaga;

mi, szűk szobáknak sápadt gyermeki

10

Költemények

tegyünk szerelmi vallomást neki -

Ó éjszaka! Ó, fényes éjszaka!

A föld, ha nyúgalomé s gyönyöré,

szelíd szárnyával ő borúl fölé,

mint jó szülő, takarva öleli,

áldón ragyognak ezer szemei -

Ó éjszaka! Ó, szelíd éjszaka!

Ő sohsem pihen: alkot boldogan,

ölén száz élet nesztelen fogan,

ölén, ha tölten nyujtozik a kéj,

szemét hamisan húnyja a »vak éj« -

Ó éjszaka! Termékeny éjszaka!

Arany tőgyén, mely holdnak hívatik,

fehér tejjel táplálja gyermekit,

s hamerre kéjes dombhát domborul,

tetsző fátyollal rejti jámborul -

Ó éjszaka! urasszony éjszaka!

Ő mindenekre egyaránt figyel,

jól tudja mindig ő, hogy mit mível,

ő szárazságra bocsát harmatot,

meleg nap után hűs fuvallatot -

Ó éjszaka! Ó, gondos éjszaka!

Melegítő hűs, zaj-táplálta csend,

mozgalmas nyugalom, ne bánjuk, mit jelent;

mi szűk szobáknak sápadt gyermeki,

tegyünk, tegyünk szerelmi vallomást neki!

Ó, éjszaka! Ó, szabad éjszaka!

Sunt Lacrimae Rerum

Van a tárgyaknak könnyük. Érzem olykor,

hogy sírnak a szobámban nesztelen;

sötétedő, sejtelmes alkonyokkor

bús lelküket kitárják meztelen.

Tán azt hiszik, nem látja most szem őket:

ki járna a sötétben eleven?

11

Költemények

De én, szobáknak baglya, nézem őket,

örülve, hogy van, aki sír velem.

Nézem, hogy elhagyja magát az asztal,

silány terhét emelni únja már.

Az ágy, mint akit senki sem vigasztal,

gyötrelmes éjet önmegadva vár.

(Keresztény rabnő várhat így az éjre,

bírván basája undok, únt kegyét.)

A vén karszék némán huzódva félre

bús daccal tölti bársonyos begyét.

Szégyenlett kínjuk fájlalják a képek,

szegekre fölfeszített vértanuk,

s mint este egyedül maradt cselédek,

sírnak a tárgyak, bárha nincs szavuk.

Sírnak, mint néma lelkek, mint vak árvák,

süket szemek, sötétbe zárt rabok,

halottlan-holtak és örökre lárvák,

léttelen lények, tompa darabok.

Anyám nevére

Hajnalka volt az édesanyám,

hajnalra születtem én.

S lelkemben már ily fiatalon

nincs hajnal, semmi remény,

nincs hajnal, semmi vidámság,

nincs hajnal, nincsen öröm.

Hajnalka volt az édesanyám

s csak alkony az örököm.

Hajnalka volt az édesanyám:

Kedélybeteg, árva nő ma;

Mióta meghalt édesapám,

házunk oly szomoru, néma:

Mióta meghalt édesapám,

házunk oly hallgatag, árva:

Gyermekkoromba' - szegény fiú:

e házba valék bezárva.

12

Költemények

Novemberben születtem én,

Hajnalka volt az anyám:

Ah, annyi gondja volt, szegény,

hogy gondolt volna reám?

Hogy gondolt volna fiára,

ki titkon búra hajolt?

(Hajnalka volt az anyja, de ő

November gyermeke volt.)

Síromra, ha meghalok, ez jön:

»Itt nyugszik az, ki nem élt:

Nem nyúlt az eléberakotthoz,

jöhetleneket remélt.

Világa nem a nap vala,

csak a kölcsönfényü hold:

Hajnalka volt az anyja - de ő

e hajnal alkonya volt.«

Sirvers

Itt nyugszom. Végre megnyugodtam

a hosszú szenvedés után.

Keserű lelkemet kiadtam

s mint dőlt fatörzs, fekszem sután.

Keserű lelkemet kiadtam,

mint fájó gennyet a beteg:

magamtól is védve maradtam:

akarva sem szenvedhetek.

Nincs jobb világ a másvilágnál,

a másvilágon nincs világ,

s nincs jobb világ a nincs-világnál,

mert féreg nélkül nincs virág.

Nincs jobb világ a nincs-világnál,

hol féreg van csak, nincs virág,

hol féreg nem kár, hogyha rágcsál.

hol féreg nem fáj, hogyha rág.

Itt nyugszom. Végre megnyugodtam.

Elszállt az álom és a láz.

Ma föld fölöttem, föld alattam,

és nem emel, és nem aláz.

13

Költemények

Ma föld fölöttem, föld alattam,

koporsó kerít, néma ház.

Keserű lelkemet kiadtam

és nem boszant a léha gyász.

Nincs jobb világ a másvilágnál,

mely halkan létlen létre bont,

mert jobb ha nem látsz, mint ha látnál,

s hol semmi érzés, semmi gond.

Mert jobb ha nem látsz, mint ha látnál,

és jobb a száraz, puszta csont

ez ideges, husos világnál,

mely oly keserves és bolond.

Darutörpeharc

Mikor uj évszak szele rebben,

hajnal hamukárpitja lebben,

új szürkeség ó szürkeségben,

jönnek, jönnek darvak a légben.

Jönnek óriás, csőrös ékben,

jönnek, jönnek darvak a légben,

szárnyuk csapása szelet zúgat,

mély hangjuk búsan messze krúgat.

Csőrük iránt viszen az útjuk,

de honnan jönnek, sohse tudjuk,

nyakig a lábuk légbe lábol...

tán Afrikából, Afrikából.

Halld a csodát, amit ma láttam:

a daruharcot szemmel láttam,

a barna föld hűs meztelenje

nesztelen éledt elevenre.

Hol láttam? kérdezed, hiában,

Tán Thrákiában, Thrákiában:

a pygmaeusok törpe népe

darvak hadának állt elébe.

Honukat védni ébredének

földi fickók, pöttön legények,

14

Költemények

s sűrű dárdát szegezve jönnek:

nézhetnéd óriási sünnek.

Zúgnak a nyílak és a szárnyak:

csatára, hej! csatára szállnak,

mint égi felhők, földi árnyak,

árnyat, felhőt összekuszálnak.

Sötét parton világos pontok,

tépett tollak és törött csontok:

feledve harcok, honfigondok,

nyugosznak most a kis bolondok.

Hegeso sirja

Egy görög emlékre

A kedvesem kétezer éve alszik,

kétezer éve meghalt s vár reám.

A neve Hegeso. - Lábhegytől arcig

márványszinű - s komoly görög leány.

Élő, habár lehellete se hallszik,

keble átduzzad ráncos khítonán,

Fürtös fejében ki tudja mi rajzik?

Ül meghajolva. Méla. Halovány.

Előtte állva szolgálója tartja,

rabszolgalány, a drága ládikát,

amelyből ékszereit válogatja.

Talán azt nézi (lelkem bús reménye!),

melyikkel ékesítse föl magát,

ha megjövök majd én, a vőlegénye.

Aliscum éjhajú lánya

Irtam Aliscumban

(Roma urbs Regum)

15

Költemények

»Fennhangon dobban a szívem,

mellem repes, úgy örül,

csiklandó vágyak méhrajai

zsibongnak övem körül.

Hasadt tunikámba botlom -

nem is tudom, ma mi lelt:

tegnap, - tudjátok-e? - tegnap

a római prétor ölelt!

Megölelt a római prétor,

adott egy karperecet:

,Aliscum éjhaju lánya' -

ábrándosan így nevezett.

,Aliscum éjhaju lánya,

bársonyszemű, olajarcú,

hymettusi méz ily édes,

lybánoni törzs ily karcsú.'

,Ilyent csak a Nílus látott,

soha még a Tiberis.' -

Igy mondta. Világot járt ő

s tud írni verseket is.

És római ő, Rómába

tér majd haza gazdagon.

Tudom el is visz magával,

ha picit cirógatom.

Rómában a Tiberisnél

van ám keletje a lánynak;

lakomákban, asztalok alján

táncolnak s csókokat hánynak.

Sok szőke, barna leányok,

és héber, rőthaju szintén,

s cigány s kökényszemü germán; -

de oly büvös egy se, mint én.

Olyan büvös - és oly hűvös,

tüzes - s szüzes; oly ügyes:

Rómában csupa király van,

mégsem leszek én kegyes.

16

Költemények

Rómában csupa király van,

aki hálót vet ki, fog.

Rómában egy csak a császár

és én - császárt akarok.

Milyen lehet az a császár?

Aranyhal! övé a világ!

Hitegessem, csalogassam:

nem ingyen kél a virág.

Hitegessem, csalogassam.

tán nőül vesz kereken,

s menyasszonyi ajándékul

a világot adja nekem!«

Theosophikus énekek

I. Keresztény.

Bizony, bizony, sötét az élet

és nincsen benne semmi jó,

s majd eljövend a nagy itélet,

hol törve lészen a dió.

És aki gonosz, balra térend.

és jobbra áll az, aki jó,

és kürttel harsan az itélet,

a nagy Annunciáció.

A Fiúisten trónra száll,

árnyat vet az örök szemöldök

sír a dús gaz, sivít az ördög.

Az angyalok harmónikálnak,

a szentek körben térden állnak

és Cecilia zongorál.

II. Indus.

A fény alatt, az ég alatt, a lég alatt,

a fény alatt, a lég alatt, a jég alatt,

a fény alatt, a kék alatt, a zöld alatt,

a fény alatt, az ég alatt, a föld alatt,

17

Költemények

a fény alatt, az árny alatt, a láng alatt,

a teknősbéka és az elefánt alatt

a lenti durvább semmiségre vánkosúl

egy óriási isten arca súlyosúl,

egy isten óriási arca tartja fenn

szemöldökével a mindent a semmiben,

s szemöldökét folyvást mozgatva egyaránt

mindent egyhangú és örök mozgásba ránt.

Kimérten mint az óra, némán mint a kő,

örök-busásan, mint maga a bús Idő.

Tiktak, tiktak, tiktak, tiktak, tiktak, bizony

betegen fekszik a világ e vánkoson,

e kőkemény istenkoponya vánkosán

fekszik a vak világ betegen, ostobán,

és óriási keble lázasan piheg. -

Ki érti meg ma énekem, ki érti meg?

S ki tudja, mert én nem tudom, hogy mit jelent?

S ki hiszi el, hogy jártam, jártam odalent?

Hogy jártam ott, hol nincs világos, nincs sötét,

és láttam azt az arcot és szemöldökét,

amelynek ütemére a világkebel

piheg... Én jártam ott.

És nem rémültem el.

Golgotai csárda

(Egy ismert passio-ének dallamára)

»Hej, katonák, van-e bor

A kűherkulessét!

S kocka? Lógjon aki lóg!

Hozom a köntössét.

Kis murit ma! Illik az

vidám örökösnek:

Gazdája már nem iszik -

ugysem a köntösnek.

»Megkukult a feszület

három óra tájban,

Akkor elfogyott a szusz

a zsidókirályban.

Ha! nagy a zsidókirály,

18

Költemények

Magas a kormánya:

Lába alatt jár a szél,

Feje fölött kánya.

»Ej, de fene csúf idő!

Mi a fránya hozta?

Lót a szél mint egy bolond

kint az utcahosszba.

Zörg az ablak; fütyül a

Hej fütyül a kályha;

Most igazán jó meleg

jó meleg a csárda.

»Ott fönn a kereszt alatt

bőg egynéhány dajna:

názáreti ember volt,

ácsmester az apja.

Lógjon aki... vesd ki már!

Nyolc! A köntöst tartom -

Csárdásné, te szebb vagy mint

minden zsidóasszony!«

Strófák a wartburgi dalnok-versenyből

(Wolfram igy énekelt:)

Fehérruhás az én madonnám,

kihez köt fehér szerelem,

megvívok érte hősi tornán,

kiontom érte életem.

Halavány rózsaszínű bőre

rezegve tömjént párolog -

sirok, ha messziről belőle

csak egy sugárka rámcsorog.

Új tagja, újra nézve rája

új rózsaként nyíl szerteszét,

s a friss csokornak nedves bája

önti el érett termetét.

Dicsérje kő, dicsérje minden

angyali madonnám kegyét!

19

Költemények

dalaim záporával hintem:

ruháját gyöngyössé tegyék.

Ruhája teste tagja is talán,

testével mintha öszefolyna

s e selyemhab a meleg, tiszta lány

illatos, illó ködje volna.

Áttetszik rajta minden mozdulat,

a fínom ideg-hárfa-háló

s selyemzúgásán dal gyulad

szivemben, soha el nem álló!

Halaványködü rózsabőre

éneket ekként párolog:

boldog, ha messziről belőle

csak egy sugárka rámcsorog -

S mily ujszerű, mily meglepő az arca,

ha szembeveti gyöngyös mosolyát!

Tekintetének gyenge gyémántkarca

üveglelkemet csengve metszi át.

Komoly nyakától halkan lefelé dől

lankára lágyan omlékony vonal,

s a fésű és tű szoros börtönéből

kigöndörödni vágyik az

aranyos barna haj.

Uj tagja, újra nézve rája

uj rózsaként nyíl szerteszét,

s a friss csokornak nedves bája

önti el érett termetét.

Ó, uj gyönyörüség, mit senki még nem érzett,

nincsen neved, hát hogyan hívjalak?

Uj vágyam uj nyila, uj mesterséggel élzett,

rád uj dal kéne, most talált szavak.

E régi rím, ez elavult alak

frissen kinyílt napod mily szégyenkezve zengi,

ó, uj vágy! Uj csoda a nap alatt!

Ó, uj gyönyörűség, mit még nem sejtett senki!

* * *

(Tannhäuser pedig igy énekelt:)

20

Költemények

- - - - - - -

- - - - - - -

- - - - - - -

Vigyázz! tudod, szerelmem ég.

Úgy mint a tűz. Vagy mint a jég,

a jég mely ég és éget.

Szerelmem nem tej, nem fehér.

Itala bor. S a bora vér.

Vigyázz! megöllek téged!

Piros véredre szomjazom

ma megrészegszem én azon,

azon a piros véren.

Harci dal párzó énekem:

tudod nem kedves énnekem

a hófehér szemérem.

Ágynak az fázón búj alá

nem melegíti búja láng,

aludjon hát a gyáva!

mi vadak tépjük a lepelt

vérezzen arcot és kebelt

körmünk királyi vágya.

Nyálként és vérként omlani

csordulnak bűnös vágyai

körmünknek és fogunknak:

a szeszt lángjával nyaljuk el

a kín a kéjtől nem rug el:

kéjjé pirul kinunk csak.

Ugye hogy lázad ma dalom?

Tüzem tovább nem takarom:

áldott a meztelenség!

A kéjnek teljét akarom!

Jöjj vágyam, aljas hatalom,

legédesebb ellenség!

Jöjj vágyam, aljas hatalom,

vagyonnal áldozom neked

s élettel és erénnyel:

ép így tisztelték egykoron

arannyal a szent gyermeket

a mirrhával és tömjénnel...

21

Költemények

Turáni induló

Mi vagyunk a rónán járók

Soha napján meg nem állók

Lég fiai, röpke rárók,

messze mezőn szerte szállók.

Huj,huj, huj!

Szolgánk jámbor, népünk pártos,

Széltől ellett ménünk táltos,

Varju, holló ránk kiáltoz,

Könnyü nyilunk visszaszálldos.

Huj, huj, huj!

Rabjaink a barmot hajtják,

Szolgáink a sátrat hordják,

Lányaink a hálót foldják,

Fiaink a lovat tartják.

Huj, huj, huj!

Sátrunkat csak seprűszárral,

Nem kerítjük azt mi zárral,

Mégis nyuszttal dús bazárral

vetekedünk a kazárral.

Huj, huj, huj!

Igy élünk mi, népet fosztván,

földjeinket föl nem osztván,

Széles üngünk szelet uszván

riadunk a rémes pusztán:

Huj, huj, huj!

Rátörünk az ellenségre,

ugy teszünk szert feleségre,

Ha nem lelünk ellenségre,

nézünk a csillagos égre.

Huj, huj, huj!

Sok csodát az égen látunk,

Sok arany csodát imádunk,

Kútfejeknél törvényt látunk,

Isten napja süti hátunk.

Huj, huj, huj!

22

Költemények

Kőházakkal, vértes haddal,

mit törődünk Napnyugattal?

Zabolátlan akarattal

virradunk mi virradattal.

Huj, huj, huj!

Rajta széllel, zivatarral!

Haj szabir az onugorral,

Hajrá hét törzs hét magyarral,

Nyolcadikkal, mord kabarral!

Huj, huj, huj!

Galáns ünnepség

Medgyasszay Vilmának

Nincs galánsnak szeri-száma:

csupa sikk e hercig dáma,

karcsu mint a minarét:

illik néki a minét.

Rechtsre perdül, linksre fordul,

spicce van tán némi bortul:

tempót ime mégse vét,

illik néki a minét.

Mint vázájábul, kibimbul

dagadozó krinolinbul

s műredőkben veti szét -

illik néki a minét.

Ilyen abroncsvázas aljjal,

s könnyü taille-jal, bodros hajjal

fennen hordja a toupet-t -

illik néki a minét.

Melly fórném és melly valódi!

S mint pretenzív gallus módi

tartja hatkor a dinert-t -

illik néki a minét.

Csupa illem, csupa kellem,

mért ütenyre szabott szellem,

23

Költemények

csupa szoros etikét:

illik néki a minét.

Kéjjel-kedvvel, indulattal

könnyü báju mozdulattal

messze hagyja Dérinét:

illik néki a minét.

Linksre ferdül, rechtsre fordul,

spicce van tán némi bortul,

púder rejti hév szinét,

illik néki a minét.

Recanati

(Leopardi szülőfalva)

Künn az udvar naptól aszúlt bokra

földnek ejti fáradt levelét,

messze sötét szőllőhegyek csokra

von falat, félénk falu, köréd.

Benn a színek összeolvadóban,

könyv az asztalon, zavart halom,

mint fehér kövek, mint puszta rom,

kő kövön hol nem maradt valóban.

»Ó csak azt tudnám, hogy mire vágyom,

vigyen a sors, bármily útra szab!

kenyerem vágy, unalom az ágyam:

mindenütt rossz, otthon legrosszabb.

Vágyam van és semmire sincs vágyam:

hogy lehetne? Mitsem ismerek.

Tán egy kék virágot keresek.

Hol vagy, hol vagy, édes kék virágom?

»Künn az udvar kútja kőpárkánya

mellett nyílhatsz, míg én itt veszem,

elmosódik domborfaragványa:

odáig sem ér szemem s kezem.

Füles rúddal ott egy élénk lány áll,

feltürött karján üres csöbör,

megmerítve húzza újra föl.

teste ing minden mozdulatánál.

24

Költemények

»Mennyi kútad, mennyi szőllőd, dombod

s kék virágod, szép Itáliám.

Merre síma vászonsátrad bontod,

az alatt nyíl az enyém is tán.

Vagy ott fenn, hol föld és felhő kondor,

hó alatt diderg az senyvedőn,

míg felül e fagyos lepedőn

komoran jár óriás komondor.

»Vagy talán már el is hervadt régen,

néhány ezer évvel ezelőtt,

s illata kísért még e vidéken

gúnyolván a késett keresőt.

Tán egy római nő, görög ének

mellett, peristylion oszlopán

dőlve (púpos hátam, bús szobám

szégyenkezzél!) adta kedvesének.

»Nem! a boldogságnak kék virága

mindig csak nyomainkon fakad.

Szem előtt keresheted: hiába!

aki visszanéz: az látja csak!

Ó de kinek soha föld husába

gyenge sarka egy sebet se vág,

hogy teremjen a nyomán virág?

Bölcsejéből ki se lépett lába -

»Bölcsejéből mindjárt sírba hág?«

San Giorgio Maggiore

Keresztes, hófalú tornácba fordulék be,

a nyájas szerzetes vezette az utat

a toronyhoz, amely büszkén szökell a légbe

s Velence ujjaként az ég felé mutat.

És ott hagyott magam, hol négy sarokkal égbe

kigyóz a deszkaléc s szorúl az öntudat,

a szem kapaszkodik a harangkötelékbe

s végét nem érheti, s szédül, s ijed, kutat.

25

Költemények

S egyszerre... fenn!... a menny gyulad ki kék világu

és négyfelől a nagy szigetváros kitágul,

mely ég és víz között gyémántos fényben áll,

hol minden büszke ház uj szépséget kinál.

Lefelé, lefelé!... hamar!... a deszka koppan.

Egy perc... egy szédülés... a szív ijedve dobban.

Zrínyi Velencében

Szent Márk dicső terén, melyet mélán tapostam,

valaha régesrég egy másik bús magyar,

méltóbb költő mint én, és hős mint senki mostan,

tiport hatalmasan, ki tudta mit akar!

Ki tudta mit akar s nem tudta, hogy a rosszban

fogyhatlan a világ s nem tudta, hogy hamar

ide vágy vissza a földről, hol bármi sorsban

élni és halni kell; mely ápol s eltakar.

Ezt mind nem tudta még s árva honára gondolt,

s döngött csizmája a márványon s lelke tombolt,

látván sok harci jelt ős ívek oldalán.

Alkonyfelhő borult lagunára, piarcra,

felhőn az angyalok készültek már a harcra,

melyre a holtakat felkölté Alderán.

Itália

Itália! tudom városaid csodálni,

hol dús sikátoron vidám nép bizsereg.

Lázas az ily szük út, mint testben kék erek,

s nemes, habár hanyag, szennyében is királyi.

Vonzanak íveid s tűnt fényed palotái,

árkádok, oszlopod, a sugaras terek,

hol elszédülnek az ideges emberek;

vonzanak a sötét toronylépcsők csigái.

26

Költemények

De nem kékebb eged és a dombod se zöldebb,

mint honni dombjaink s a dunántúli ég,

e gömbölyű, szelíd, szinjátszó kék vidék.

S olasz szív nem lehet emlékektől gyötörtebb

a vén boltok alatt, az ősök piacán,

mint én, ha földeden bolyongok, bús hazám!

Aestati Hiems

Elszállt a nyárnak utolsó viharja,

nyúlt jegenye szomjassan andalog,

sárgúlva rogynak árva kazalok,

sárgúl a nyírott róna törpe sarja.

A gép a búzát álmosan hadarja,

szíján suhogva vaskerék forog;

unt hő az égből lankatag csorog,

s a földet már az őszi érc kaparja.

S az őszi szél is nemsokára nyalja

s tétúl üres marékkal kavarog;

horgolva űzik csókák, karvalyok.

Múl a szüret, fonnyad a róna tarja;

tanyában járja alsós és tarokk;

s az élet emlékét a hó takarja.

Szőllőhegy télen

Az egész szőllőhegyet látni most,

a hegy husát most látni meztelen,

mint ájult hölgy, mutatja fesztelen

telt formáját, a gömbölyűt, csinost.

A barna föld emlőjét látni most,

emlőt száradva, dombot nesztelen,

hol az áttetsző gyöngygerezd terem,

melyből szürik a mézizű pirost.

27

Költemények

Karók serege bús-meredten áll,

arannyal árnyal a ferde sugár,

a puszta hanton egy lélek se jár.

December, január és február -

mikor jön már a tavasz és a nyár?

a fosztott tőke álmodozva vár.

Vásár

Friss hótól pöttyös báránybőr süveg,

vásári pénz koppan a durva markon.

Kilógó ing, zord búsa szemivek,

s római szó kopik a szennyes ajkon.

Sötét örménnyel alkud az oláh,

szekérre szórva hosszuszőrü szűre;

kis kutya béfut a szekér alá

s gyáván vonít a tarka népsürűre.

Elül is kötény, hátul is kötény,

jön vastaglábu asszony sárga arccal

át a tér hóval rácsozott ködén,

kész alkuharcba szállni száz piarccal.

Magyar szó végre. Kis székely gyerek,

füle se látszik süvegtől, subától,

pirulva, boldog arccal ténfereg,

hol új csodát igér az ócska sátor.

Sátorban a gondolatolvasó:

ki bé mer menni, bámulhatsz a merszén.

Hegyes könyök lök s éles, cifra szó:

Au, a cigányok!... zsebbe' még az erszény?

Láthatsz sok pópát, hosszu szép szakállt,

kirakva sok ügyetlen, cifra képet,

míg a Nemere éles hangja vált,

s füleket festve fütyüli a népet.

Messze a tiszteletes nagy hegyek,

égbenéző társai agg Negojnak,

28

Költemények

melyekre nem vet senki most ügyet,

lassan a bús ködökkel egybefolynak.

Csendéletek

Asztalfiók

Im egy invalidus bazár,

mit rozsdás bádog, cifra zár

s faragcsált barna deszka fed.

Benn ó toll s rágott ócska szár

bélyegzett bélyeg s más szemet,

mit kis diák cserén beszed,

skatulya, kártya, gyufaszál,

ó kiflicsücs, papirszelet,

babaláb dróttal rádmered,

s lenhajas porcelánfejet

gumi, spagét, rézdrót kuszál;

tompul a hajlott ónhuszár,

sarokban pukkadt krampusz áll,

rád-öltve a forgácsbelet.

Cumulus

Szépia ecset, matt irónok

pingálnak az alkonyhatáron:

anyaga pehely, színek ónok.

Uj felleg jő. Ezt még bevárom.

Egy mitológiai csónok.

Előtte kürtös vig Tritónok,

Amphitrité csigabatáron.

Benn fontos hősök, fürge gnómok,

bölcs pózban egy athéni szónok,

obolust rágó Harpagónok,

s Lais tükörrel, inger-álom

s tömör Alcides kékes áron,

s hol farra görbül lent a csónok

némán evezve hajtja Cháron.

29

Költemények

Mozgófénykép

Máskép: Amerikai Leányszöktetés - szenzációs

szerelmi tragédia mozgófényképben előadva

A gép sugarát kereken veti, képköre fénylik a sik lepedőn

mindjárt, szivem, uj szinek és alakok lovagolnak a fénylegyezőn olcsó s remek élvezet összecsodálni e gyors jelenéseket itt: első a Szerelmi Tragédia, melyet a lámpa a falra vetit.

Ni - Ámerikában e nagy palotának a dús ura - milliomos

rendel, levelez, sürög, üzleteit köti, telefonoz.

Titkára előtte. Beszélni akar vele. Várja. Magára marad.

Beszél neki. Karja mozog hevesen s ura szörnyü haragra gyulad.

Éjfélkor a hószinü lányszoba villanymécsese zöld. Jön a lány bálból, kimerülten - a báli ruhában is oly ideges, halavány.

Vetkőzik az édes. Az éjjeli gyolcs fedi már. A komorna kimén.

Megkoccan az ablaka. Nyitja. Vetekszik a holddal a zöld szobafény.

Titkáruk az. »Édesem!« - Újul a kép. Palotájuk elébe mutat.

Fellegkaparójuk előtt ki az éjbe mutatja a hosszu utat.

Fellegkaparón kötelekből létra. Az emelet ablaka nyil.

Surrannak alá. Hamar: Elbuj a hold köre. Rebben az ótomobil.

És tűnik a gépkocsi. Mind kicsinyebb-kicsinyebb. De a palota ébred.

Vádat sug a létra. Mi volt az? Utánok! A gép! Tova! S mozdul a képlet.

Nyargalnak az útközi fák növekedve szemünkbe: a kocsi sötét pont nyargalnak az út jegenyéi. Kigyózik az út tova. Két kocsi két pont.

És fordul a kép. Jön a halmon a két szeretővel a gép lefelé.

Vakít ide: hallani szinte, amint robog a kanyarúlat elé.

Nőnek az arcok. A hölgy a lovagra simul. De az ég henye fellege gyül.

S tűnik kanyarodva a gép. Jön a második. Ebben a dúlt öreg ül.

S elpattan a kép, valamint hab a síma vizen. Jön az új. Csupa álom.

Villannak az ég csodanyílai. Zuppan a zápor a messze határon.

Ó nézd, gyönyörű! gyönyörű ez a fény- és árnycsere kékbe pirosból!

S hogy gördül a két robogó! Hogyan is, hogyan is lehet ez papirosból!

S hogy gördül a két robogó; hegyeken tova, völgyeken, árkokon át!

Pornimbusz után pocsolyás utakon ver a kereke sárkoronát.

Tágulnak a messze prerík. Zug a zápor, a sík tavakon kopogó: S sebesebben mint hir a dróton, a bús utakon tova gördül a két robogó.

30

Költemények

S dacolva vonattal síneken át kerekük suhan. Alszik a város.

Surrannak elénk magas ércemeletjei. Csöndje halálos.

S már az öregnek a kocsija csusszan a - csusszan a jól kövezett uton át: Követi, keresi, hőn lesi, nem leli - nem leli lánya nyomát.

Zöldbeszegett hegy alatt tovanyúl sima tó vize, mint a lepény.

Most oda-lám oda jönnek a - szöknek a - törnek a lány s a legény, A kocsi mint csodaparipa ront oda, jaj neki - jaj bele vad kerekén loccsan a - csobban a tó vize: jobb biz e tört szeretőknek a tó fenekén.

Még egy rémszerü kép (az apáról) a vásznon jő: az utolsó:

vágtat a vad kocsi, mint robogó sír, fürge koporsó.

Igy a halálkocsi Ámerikát szeli, szeldeli, szegdeli, jár:

drága szekér kerekén, sima tó fenekén csupa kéj a halál.

*

Ah! Ámerikába! csak ott tul a tengeren, ott van az élet!

Ah! Ámerikába miért nem utazhatom én soha véled...

Ott van az élet, a pénz, az öröm, s a kaland tere, küzdeni tér: tengve a drága kenyéren unalmasan itt nyavalyogni mit ér?

Régi szálloda

Van Budán egy vén szálloda,

abban van egy öreg szoba,

papir helyett faburkolat

lepi magassan a falat;

itt minden barna és aszú,

vén bútorokon rág a szú.

És e szobán ül egy titok,

melyet ki tudja, hogy tudok?

s nem babonából, Istenem!

de nem hálnék meg benne, nem!

Itt hajdan gyilkosság esett -

és a sötét faburkolat

alatt

nesz nélkül bomlik a hulla.

Itt minden barna és aszú,

vén bútorokon rág a szú.

Itt hajdan gyilkosság esett,

mit a törvény se keresett,

31

Költemények

mert messziről az áldozat

jött és magával pénzt hozott,

s nem volt környéki ismerőse:

kirabolá a vendéglőse,

s meggyilkolá s elhantolá

a fal alá, a fa alá,

jól illeszté a barna deszkát,

míg neje tartotta a gyertyát

s bár saját kőmüvesse volt,

a tábla rejti, mit vakolt -

és a sötét faburkolat

alatt

nesz nélkül bomlik a hulla.

És e vendéglős unokája

ma gazdag polgár s közbecsült,

s a szálloda legtöbb szobája

már megmodernigényesült;

de - bár nehányban - megmaradt

a régi bútor s burkolat,

melyekre ha kigyúl a villany,

otthontalan vendégül villan.

S sok vendég ottan költözik,

vetkőzik, meghál, s öltözik

vagy meglakik, hosszabban is,

minden szobában... abban is,

s nem sejtenek tragédiát -

és a sötét faburkolat

alatt

nesz nélkül bomlik a hulla.

S nem sejtenek tragédiát!

S jön a grizettel a diák,

ki őt először ölelé...

Ez lesz a chambre séparée. -

Ó édes élet, ifju kor,

midőn szeszünknek színe forr,

bár minden perc vaskörmü szem,

mely a lejtő felé viszen,

mint fogaskerekű vonat...

mért szállna erre gondolat?

Ma ifjak vagyunk. S hajt a vágy!

Meleg a szoba, kész az ágy. -

32

Költemények

De milyen ágy? De mily szoba? -

Milyen hát? Régi szálloda.

Vagy feljön a vidéki polgár,

s utazva gyermekes család:

az apa Pesten többször volt már,

fia mindent csodálva lát,

az anya fáradt, feje fáj. -

Vagy lányos ház jön. Itt a bál,

és Pesten drágák a szobák.

Vagy, Szent-Istvánra, vén slovák.

Vagy Bécsből könyvben utazó

kereskedelmi utazó.

Avagy eladni gabonáját

derék szorgalmas gazda jön:

számolva rágja garaskáját,

hogy tékoz fiának legyen. -

És a sötét faburkolat

alatt

nesz nélkül bomlik a hulla.

Nesz nélkül! Ó mi lenne, ha

egyszer mind nesszel bomlana

s a rothaj hangot költene?

Minő hangverseny? Mily zene?

Szárnyalva a világon át?

Tulzengve az élők zaját?

Nyögő, csikorgó hangelem,

melyben fulóznánk szüntelen,

s kerék csikorg, kopik a tengely -

szférák zenéje! zenetenger! -

Mi volt ez? Szörnyű! - Ah, ne félj!

Ne gondolj erre! Küzdj, remélj:

csak ablak zörge. Alszanak:

Nesz nincs, s temetve rab a szag.

Közel vagy távol: egyre megy,

a végtávolság mindig egy.

Jó gazda, számláld pénzedet,

vén bűnös, élvezd vétkedet:

nézzünk körül nyujtózva, bátran,

ha már megszálltunk e világban.

Te is fiú, tanulj, csodálj!

33

Költemények

Leány, mulass! Tiéd a bál!

- Kinek bál, kinek ispotály -

Élvezz te is, s ne únd roué:

ma még, ma még a gyönyöré,

holnapra vár más szeparé,

hol majd fehér kőburkolat

alatt

nesz nélkül bomlik a hullád.

Városvég

A város végén áll a régi ház.

Vigyázz!

Tudod-e mit beszél a régi ház?

A régi gyász

van falaira festve

és barna nappal és fekete estve.

Vigyázz,

mert elfog téged is a régi gyász.

A régi láz

gyul minden este bús ablakain ki

s a lelket inti:

vigyázz,

mert elfog téged is a régi láz.

Lázas és gyászos a vidék:

vad ég,

sötét felhőkben izzó hasadék.

Dombfogyásig tart a táj,

ott megszakad a szemhatár,

ott lesz zöldje kék;

mi van tul rajta még?

Talán a semmi. Talán az ég.

A pázsit

egyre kopaszul, egyre vásik.

A gyárból

a csatornába szennyes ár foly.

S tellik a csonka utca reggel.

sok meztelen, piszkos gyerekkel.

34

Költemények

Sereggel

nőnek az út szélén a gaz gyomok.

Kutyatej, csallán, szarkaláb,

a hervadt berze búj alább,

legényhüség röpíti pelyhét

s a vad hajnóka húnyja kelyhét.

Mérföldkő mellett nagy rakás homok.

Homok tövén a szöcske herseg

a távol kocsmazajjal versenyt.

Késő délután

pecér jön arra ketrechintaján

s a sok visító eb körül

a tájnak renyhe népe összegyül:

bámész sereg,

züllött koldus, pőre gyerek;

kocsmából is a kis lotyó

s sok cserfes asszony s vén szotyó.

A régi ház

mit vár ugy e vidéken, mit vigyáz?

A régi gyász -

fog el, ha nézel a néma kapúra,

s a régi láz

bus vágya leng a szennyes bús vidéken

s vad égen:

az költi lelked szennyes mélabúra.

A világosság udvara

Ismeritek a bérházak fonákját,

mely valamely üres telekre hátall,

a függőlegesen leszelt tetővel

- akár az utca hasadt volna szét -

a nyirkos aljat s lépcsős tűzfalat,

s köztük a puszta, sápadt, síma sárgát,

amelyen nem fog semmi napsugár,

s a szomszéd ház egyenes árnyékának

éles vonala elomlik, elolvad?

Ismeritek a négyszög-mélyedést

a hosszú, keskeny, apró ablakokkal,

35

Költemények

melyeknek barna, szűk keretjei

egymás fölé ritkásan sorakoznak?

Ismeritek zugán a tört árnyékot,

hová lihegve jőnek meghüsűlni

az utcakölykök nyári délután,

akik kiszedték a kerítés lécét

s gazos tagon métázva gondtalan,

kalap hiján a nap fejükre tűzött?

Ismeritek az árnyas mélyedést,

hol egymagában, hűsebb alkonyattal

lábat emelt s usgyé! a kóbor eb!

Jöttek egy reggel hosszu mérőfával,

spárgával, léccel; - ástak, keritettek

s meg' méricséltek; póznát vertek szerte

s táblát aggattak: »Bemenet tilos!« -

Majd ujra jöttek malterral, kalánnal,

téglával és szekérrel: ástak, raktak,

fából nagy állványokat eszkábáltak,

léces hágókat, deszkaemelettel,

azon dongott sark, csoszogott papucs,

nyikorgott a talyiga kereke;

görrent a csigás téglaemelőgép

s párosan hordta piros útasát, -

Majd szűnt a munka; nyult a téglamű

csokrot s fedélt nyert; eltisztult az állvány,

leszállt a hágók kettős emeletje,

deszkánként hordta hosszu tengely el -

és meztelen maradt egy friss uj háznak

még szűziesen fehér homloka.

Száradt a ház. A lakók beköltöztek,

uj számozást kapott az utcasor

s a mélyedést mindenki elfeledte.

Csak a házmesterné, ha reggelente

seprő s lapáttal végigjárt hatalma

szemektől elrejtettebb szögein

míg nyelve is lapátként hánya piszkot -

vagy a cseléd, mikor kiszórta a

frissen tört váza drága cserepét

- ügyetlensége kárát palástolni -

ama hosszúkás keskeny ablak résén -

vagy, eleinte, még az asszony is,

36

Költemények

ha gyertya nélkül, mert a gyertya drága,

kamrában néha szerte rakosgatván

levert a polcról hébért, köcsögöt,

s bosszankodék a szomszéd uj falára

mely árnyékával kis tárát betölté -

csak ők emlékeztek hálásan olykor

e csöpp szögletnek létezésire

s nevezték német szóval, mely be sem megy

versembe: Világosság Udvarának.

Lucus a non lucendo - mert valóban

a világosság nem hatott ide

s mélyét nem érte soha napsugár,

csak oly kevéssé mint a kútak mélyét,

csak peremén vetett rövid szegélyt

napszak szerint, felváltva, más falára.

Mélyén tojáshéj, váza cserepe,

csont, konyharongy, üvegnyak, toll, szemét

és ujságfoszlány, széttépett levél

- ki tudja kinek az írása rajta? -

szüz összevisszaság között hever

szemtől bizonytalan időre rejtve.

Mert bárha néha, lakomák után

egy kábult fej és felkavart gyomor

émelygésében frissebb légre vágyva

kinyitná rése homályüvegét,

tekintete idáig el nem érne,

sötétben veszne el e szurdokalj.

S így míg a nagy ház hármas emeletjén

folyton folyik az élet üzleti

s tenyérnyi hely sincs hol lakó ne nyüzsgjön

a földszint boltjától a tűzhelyig,

melynél unottan gubbad a család,

az első emelet úrilakáig

és a poloskás ágyakig, melyekben

nyomor nyög avagy céda gyönyör izzad:

addig van a háznak egy szöglete

- mint régi kastély titkos rejteki -

hová láb, fény és mozgás el nem ér,

mely némán gyüjti egy jövendő napra

folyton növekvő piszka halmazát;

37

Költemények

egy kis hely az élet zajától mentve,

még jobban mentve, mint a temető.

Miért mondám el ezt? Nem is tudom,

csak gyakran oly nyomasztón jut eszembe,

ha járok a bérházak folyosóin

s kinézek holmi keskeny ablakon, -

s nem tehetém, hogy egyszer el ne mondjam -

Mi van benne? Mi bánt úgy engem benne?

Emléksorok egy régi pécsi uszodára

Somno mollior unda

Szenvedélyes szenvedély korcsolyája lelkem.

Nem kerülém el, ami elkerülhetetlen.

Szenvedély, ó szenvedély, könnyű heved oly vad:

hogy kopik a korcsolya és a jég hogy olvad!

Vers, te másfelé röpülj, menekülj a vésztől,

nyugodalmas képeket, régi kort igézz föl.

Légy te búm-feledtető, légy te nekem Léthe:

kinek éber gondja kín, dalban újul léte.

1

Áll-e a nagy uszoda, közepén a parknak,

melyet nyáron oly poros akácok takartak,

mely tavasszal poshadón, pocsolyával telten

kushadt túl kórházon és túl temetőkerten?

- Messze messze sík terül, hol a káplár sort hív,

messze fontos négy torony, minaret és boltív;

messze füstölgő Mecsek zöld teteje újít,

szemnek nyújtva legalább üde koszorúit.

Idele csak fülledés, semmi hegyi érzet,

zöld hínár, por s némi bűz ködli az egészet.

Szivárványszinű hínár s füst, a gyárak füstje,

korhadt bűrü sík moha, pókháló ezüstje,

roncshid színjátszó moha s gőz, a gázgyár gőze,

némi forró várospor s bűz, a bőrgyár bűze.

38

Költemények

A vasútról szénszag is, s füttye fájó hangja -

délbe közbe kondul a dóm komoly harangja.

Messze messze sík terül, oly unalmas, álmos -

s fuj, milyen nép jár ide, parkhoz és hinárhoz,

nappal ahol dong a dú, este zenél béka: -

fuj, milyen nép jár ide, mindenfajta léha

sok csavargó, naplopó, hasztalan és renyhe.

Munkátalan munkásnak e hely ím az enyhe.

Sok botor hajléktalan, sok iszákos vérarc,

s nappal akit idehajt gyomorűr és bérharc.

Itt veszekvés, esküvés, káromlás a káron

s buta restség búj, unott napközötti álom,

éh bendő fúr forrt füvet, feje tök-felejtve

s szesznyomos pofák zsirült kalap alatt rejtve.

Itt a pajkos utcamag, s nyúl a gumipuska:

ostornyél-íj, zsinegöv, s tolltok övön puzdra.

Itt sok izgató beszéd, tolvajcsere s osztály -

s este ronda vágyakkal rohad ez a rossz táj.

Színe kopott, embere s nyelve céda, tarka -

nyom is csupa csupasz ujj s ferde cipő sarka.

2

D. e. 8-11. nőknek,

11-12. férfiaknak.

Úgy - de nyári délelőtt, ha a nap tekinteti

azt, mi máskor undok is, kedvesen kellemteti,

s halavány diákot és karcsú iskolásleányt

pár porülte zöld levél bájol erdőség gyanánt

s serdülő szíven, melyet már egy új bú lágyogat,

költ a durván buja táj fínoman-rossz vágyakat:

ekkor e ligetben is más nyom hajtja a gyomot

ekkor kap szegény liget néha mégis más nyomot:

könnyű kis cipő nyomát, melyen télen korcsolya,

kis cipőét, mely nem lát tegnapos sárt, port soha.

S lám: a kényes úrleány és az álmosléptü bonne

kezüket cserélik a könnyü fürdőkalapon,

lanyha lánykacsót, amely nem tud gépet hajtani

s egy fínom tenniszverőt lusta nyugton tartani.

39

Költemények

S lábuk szinte támolyog, míg a kusza gondolat,

milyet nyár költ és növés, isten tudja hol mulat -

ó ha szappan, mint biborpattanásos arcokon,

tisztasággal győzne e léha elmeharcokon,

melyeket e buja hely boldog lanyhaságba nyujt!

Belül a medence már kosztümöktől kivirult

s zaj, sikoly, habloccsanás, hallik a faház mögül...

S ó, a drága ifjúság! sok suhanc körébe gyűl:

úri, disztingvált suhanc, akin már kemény a gallér,

kis fiú, de nagy betyár, eldédelgetett gavallér.

Mindjárt ők fürődnek itt, addig órájukra várnak

s míg a hölgyek végezik, mit csinálnak? Kukucsálnak.

Ó, a korhadó faház s ezer áldott hasadéka!

ó, a reteszes kabin! ó, az ifjú vér játéka!

ó, az áruló kabin s alkalom, a vágynak atyja!

ó, a titkos formales ezer édes új adatja!

ó, a tilos formales! báj amely enyész a nyárral!

ó, e benyomástavasz, bő virággal, tele sárral!

mennyi harc csírája kél, tavasz gyüjt avart a télnek

s szenvedélyes szenvedély korcsolyája lesz a lélek.

3

Vers, te másfelé repülj, menekülj a vésztől,

enyhe percet, hűs habot, lágy vizet igézz föl.

Mert habár e langyos ár tele közsereggel,

s jönni mikor senki sincs, lusta valék reggel;

s mert habár e népes ár nyüzsg a profán zajtól,

fejest ugrik a vitéz, gyáva gyerek gajdol,

pattog ezer bugyborék, reng az ugródeszka:

itt hol alig oszla a női testek piszka,

hol pajzán kislány, ha nem figyelé a bonne őt,

fröccsel imént heccele sok derék zsidónőt,

itt hol most is jár a hecc, lárma, locspocs, szennyhab:

mégis e világi zaj énreám itt nem hat,

mégis e hely énnekem nyugalomra költő,

puha dunna, béles ágy, s hinta bizony, bölcső.

Mert te vagy jelen, te, víz, leghívebb barátom,

tiszta mégha piszkos is, elemem, világom.

Bár csinált tó, csent anyag, kicsike is tónak,

kéjjel fekszem rád hanyatt s evezek mint csónak.

Otthon érzem magamat, mint a hal, és tisztán.

40

Költemények

Égbe látok egyenest, szinte égben úszván.

Áldott márvány, enyhe víz, mindig csillapító,

pázsitodra fekszem és azt kiáltom: Itt jó!

(ennyi csőcselékhadat hogy ki nem vet hátad!)

édes vizem, hadd ölel leghívebb barátod!

Puha tömött fodrodon egyengetem arcom:

(tisztasággal győz a hab minden léha harcon)

s mellettemtől szívemnek messze kanyarg álma

(álomnál puhább a hab, nyári hűvös párna).

Vérivó leányok

A sápadt, vérivó leányok

keringenek szivem körül;

zsineget fonnak zabolának -

hajrá! a Sátán úgy örül!

Zsineget fonnak zabolának

vacogó fogaim közé -

a legderekabb fiu lesz ma

az ördögé! az ördögé!

És megnyergelnek, megnyargalnak -

milyen gyönyörüség nekem! -

Puha combjuk hideg nyomását

borzongó háttal élvezem.

Borzong a hátam, ing a véknyam,

hol mélyebb ágyékuk tüzell:

jaj mért vagyok velük magamra?

mért hagytál engem, szent Szüz, el?

Egednek kék legét ha színám

s emléked lelkesítne még,

keresztet kennék szemeimre,

s buzgón kiáltanám: »Elég!«

»Elég ti létlen boszorkányok!

vad semmi! vampir-elmerajz!

Lelkem tinektek zárva; nálam

a titkos kulcs; az égi pajzs.«

41

Költemények

Mária, elefántcsontbástya,

szivet erősítő kehely,

Mária, győzhetetlen zászló,

mért hagytál, szent Szüz, engem el?

Húnyt szemmel...

Húnyt szemmel bérceken futunk

s mindig csodára vágy szivünk:

a legjobb, amit nem tudunk,

a legszebb, amit nem hiszünk.

Az álmok síkos gyöngyeit

szorítsd, ki únod a valót:

hímezz belőlük

fázó lelkedre gyöngyös takarót.

Sugár

Hogy bomlanak, hogy hullanak

a fésük és gyürűs csatok:

ha büszkén a tükör előtt

bontod villanyos hajzatod!

Ugy nyúlik karcsú két karod

a válladtól a fürtödig,

mint antik kancsó két füle

ha könnyed ívben fölszökik.

Ó kancsók kincse! drága kincs!

Kincsek kancsója! Csókedény!

Hozzád hasonló semmi sincs,

szent vággyal nézlek téged én!

Eleven kancsó! életé,

kiben a nagy elixir áll,

amelytől élő lesz a holt

s a koldus több lesz, mint király.

Hogyan dicsérjem termeted?

A pálmafák, a cédrusok,

az árboc és a liliom -

az mind nem él, az nem mozog...

42

Költemények

De benned minden izom él,

idegek, izmok és inak,

titkon mint rejtelmes habok

szélcsöndben is hullámlanak.

Amerre jársz, a levegő

megkéjesül, megfinomul,

s miként dicsfény a szent köré

testedhez fényköddel borul.

Kályhában fellobog a láng,

falon az óra elakad,

ha büszkén a tükör előtt

kibontod élő derekad.

Fekete ország

Fekete országot álmodtam én,

ahol minden fekete volt,

minden fekete, de nem csak kívül:

csontig, velőig fekete,

fekete,

fekete, fekete, fekete.

Fekete ég és fekete tenger,

fekete fák és fekete ház,

fekete állat, fekete ember,

fekete öröm, fekete gyász,

fekete érc és fekete kő és

fekete föld és fekete fák,

fekete férfi, fekete nő és

fekete, fekete, fekete világ.

Áshatod íme, vághatod egyre

az anyagot, mely lusta, tömör,

fekete földbe, fekete hegybe

csap csak a csáklyád, fúr be furód:

s mélyre merítsd bár tintapatakját

még feketébben árad, ömöl

nézd a fü magját, nézd a fa makkját,

gerle tojását, csíragolyót,

fekete, fekete, fekete

fekete kelme s fekete elme,

fekete arc és fekete gond,

fekete ér és fekete vér és

43

Költemények

fekete velő és fekete csont.

Más szin a napfény vendég-máza,

a nap a színek piktora mind:

fekete bellül a földnek váza,

nem a fény festi a fekete szint

karcsu sugárecsetével

nem:

fekete az anyag rejtett lelke,

jaj,

fekete, fekete, fekete.

A halál automobilon

- Egy képhez -

Teréza szól:

»Fekete éjszaka, hajnal előtt

gépkocsi áll meg a házunk előtt.

Benn a szobában légy nesze se hallszik

- anyám is alszik, a hugom is alszik -

Fekete éjszaka, hajnal előtt.

De hallom a gépkocsist, hallom én Őt.

Ül visszadőlve az emberek Réme,

nagy símaszőrös a bundája préme,

szemvédő alól hiányzik a szem -

(hol lehet hidegebb, künn-e vagy benn?)

Fekete szemvédő, rémes az arca -

Dérlepett rónákon kereke karca

- földi hideg villám - szerte cikáz

s villanyos borzalom kit nem igáz?

Dérlepett rónákon kereke karca.

S mindig kijár neki iszonyú sarca,

télben is, dérben is, mindig kijár:

maga a Törvény ő, ő a Király.

Nem szól: csak foga van, nincs neki szája -

messze az éjbe ki villog kaszája.

Nem alszik, nem is hall, nincs füle sem,

szemvédő mögül hiányzik a szem.

44

Költemények

Nem is kormányoz ő, utat se lát ő,

gondtalan gurul a síkokon át ő:

nem alszik, nem is hall, nincs füle sem.

Hol lehet hidegebb, künn-e vagy benn?

Rejts el, én vánkosom, pamlagom, arcra!

Déren künn titong a kereke rajza,

dereng a holdvilág, téjszin a köd:

ő maga sötét e puszta fölött.

Tudom, miért ide, s tudom, kiért jött:

háziurunk fia halódik, vért köp -

ő, az a mélaszemű fiatal,

jó fiú, szép fiú, mégis meghal.

Tudom, a rém kiért, s tudom miért jött.

Ó én már vénülök, mindent megértek:

meg kell ma halnia, mert sokat élt,

mert sokat szeretett, keveset félt.

Fullad a melle most - reszket a szája -

Künn már a gépkocsis. S villog kaszája.

Gépkocsi állt meg a házunk előtt.

Vad kocsis! hiába viszed el őt!

Lám fejemben milyen gondolat forgott:

meg kell ma halnia, mégis ő boldog:

vad kocsis, hiába viszed el őt!

Fojtsad a mellet és száríts velőt -

mi baj, ha kereked érettekért jár?

Nyugodtan halhat meg az, aki élt már -

virágnak váza, galynak kandaló:

teljesült ifjuság tűzre való: -

Galy s virág - borzadok! - hideg van - tél van.

Zörren az ablak is: odakinn szél van.

Reccsen a gépkocsi, kuccan az eb:

álmatlan éjnél nincs keservesebb.

Mi az ott? - óra üt - mennyit üt? - éj van.

Fehér madár az ott, barna taréjban:

lebben és rebben és párjára tör.

(- Vén leány! - - -) éles gyö... éles gyönyör!

45

Költemények

Komikus vén leány, fonnyad az orcád:

Dérlepett rónákon kergeti karcát,

kereke karcát a fekete rém -

Jó fiú, szép fiú, mit állsz elém?

Porzója bogárülten, magja kirázva:

ó boldogan hal meg az, aki virágza:

átkozott csak ki nem élt sohsem: én,

álmodó, únt leány, komikus vén. -

Hogy ketyeg! - borzadok! - recsegés hallszik.

Anyám is alszik, húgom is alszik:

fekete éjszaka, hajnal előtt

gépkocsi vág tova házunk előtt.«

Az örök folyosó

A véghetetlen portikusznak

egyhangu oldalívei

rejtett forrásu fényben úsznak.

Mi haszna széttekinteni?

A síma égnek semmi ránca

s szemed a földet nem leli.

S tán e nagy ívek néma lánca

a végtelenbe fűzve nyúl:

holt oszlopoknak méla tánca

húzódva, mozdulatlanúl

légtengelyén az üres ürnek,

s a külső sötétig vonúl,

hol a Pokol lakói fülnek.

Mindegy! ásít az út elém!

Ó boldogok, kik nyugton ülnek.

De engem űztön űz a Rém,

kire nincs szem, mely visszanézzen,

s előre, bármi les felém,

46

Költemények

futok gyáván, futok merészen,

habár előre jól tudom,

nem érhetem végét egészen

s bárhol bukom, felén bukom

s e súlyos álmok összezúznak

s maradok majd a féluton,

míg a végetlen portikusznak

egyhangu oldalívei

rejtett forrásu fényben úsznak.

(S megint előlről.)

A templom! Röpül!

Kimentél a holdvilágra

űzni gondot s bánatot,

lelkedre a hold világa

tejszínű ruhát adott.

Holdfehéren, holtfehéren

nézted a nagy templomot,

mely setéten nyúlt a téren,

nézted a vén templomot.

S gondolád: »Milyen kegyetlen!

milyen zárt és mily nyomott!

mily erős és mily ügyetlen,

bírna bár sok ostromot.

Nyujtózik, mint súlyos állat,

hosszu nyakkal égbe néz,

mint nagy állat, mikor fáradt

s nyujtott nyakkal égbe néz.

Rég nem szállt és ránőtt szárnya -

furcsa madár, meghiszem,

s mintha döglött lelket zárna

a lehúnyt rozetta-szem.

Látod bő kapúja mellett

körmös két nagy oszlopát?

Látod-é csúf szügye mellett

csontos-körmös oszlopát?

47

Költemények

S addig nézted, míg előrébb

tornya görbült eleven

s rézsút nagy keresztes csőrét

légbe fúrta hirtelen,

érctetője tollrafoszlott

s meglebbent a barna szárny,

földről felszökött az oszlop

s fölrebbent a barna szárny.

Iszonyún zúgott a légben,

kőfelhőnek óriás.

Lenn a földön, törmelékben,

nyoma négyszög, semmi más.

Te kit kőporral behintett,

bámultál rá mint bolond,

mint ki új rémet tekintett,

mint egy holdruhás bolond.

A lirikus epilógja

Csak én birok versemnek hőse lenni,

első s utolsó mindenik dalomban:

a mindenséget vágyom versbe venni,

de még tovább magamnál nem jutottam.

S már azt hiszem: nincs rajtam kívül semmi,

de hogyha van is, Isten tudja hogy' van?

Vak dióként dióban zárva lenni

S törésre várni beh megundorodtam.

Büvös körömből nincsen mód kitörnöm,

Csak nyílam szökhet rajta át: a vágy -

de jól tudom, vágyam sejtése csalfa.

Én maradok: magam számára börtön,

mert én vagyok az alany és a tárgy,

jaj én vagyok az ómega s az alfa.

48

Költemények

Herceg, hátha megjön a tél is!

Ballada Irisz fátyoláról

Megjön a tavasz tarkasága:

fehér pöttyök és piros pontok,

virágos fák, tavaszi gondok,

tavaszi sírok ciprusága,

fehér virág hull barna sárba,

szelet mond az alkonyi pír is;

halálvágy száll a bús muzsákba,

mikor

zöld köntösét cifrázza Irisz.

S megjön a nyárnak tarkasága:

poros utak, száraz porondok,

a kertkarókon piros gombok,

ezüst zápor piros rózsákra,

piros pipacs hullós virága;

minden virág lehull, ha nyíl is;

hajlós rozs érik a kaszákra,

mikor

meleg szemét kinyitja Irisz.

S megjön az ősznek tarkasága:

aranyos lombok, piros lombok,

gyümölcsös berkek, hangos dombok,

sápadt levelek ordas ága,

avarok zörgő pusztasága;

a kósza szél kacag is, sír is:

az estnek rögös ege sárga,

mikor

felhős fátyolát tépi Irisz.

49

Költemények

Herceg! hátha megjön a tél is?

Lesz fehérsége, barnasága,

lesz jégvirágos tarkasága,

mikor

fehér gyászát felölti Irisz.

Vasárnap

Zord hét után fáradt szivemre

eljön a méla, szent vasárnap

csend a fülnek, ünnep a szemre,

ünnepe csendnek és sugárnak.

Az emberek templomba járnak.

Hajrá lelkem! zárva a boltok:

ki egyedül van, az ma boldog.

Az emberek kocsmákba járnak.

Kocsmák előtt csizmád az ünnep

köpött járdáját kopva rója:

remete vére van tebenned

vasárnapok bús álmodója.

Kocsmák előtt csizmád a város

köpött járdáját rója kopva

s a lélek, mint a csizma sáros;

mért nem térsz haza bús lakodba?

mért nem ülsz otthon búslakodva?

Ó nézz körül: zárva a boltok:

ki egyedül van, az ma boldog,

boldog, otthon, bár búslakodva.

Bár búslakodva, boldog, otthon.

Remetelakban nincsen óra:

ilyen lak néked boldog otthon

vasárnapok bús álmodója.

Remetelakban óra nincsen

s boldog a lak, hol nincsen óra

s nincs idegen kéz a kilincsen

s nincs idegen látogatója.

Odakünn fáj a toronyóra,

fájnak, bár zárva most, a boltok.

ki egyedül van, az ma boldog.

Eredj haza, hol nincsen óra,

50

Költemények

hol fájó fejed megpihenhet

s ütemes csönd lesz ringatója:

remete vére van tebenned

vasárnapok bús álmodója.

Arany kisértetek

Be szép virágok a jégvirágok,

be gyönyörü fény a lámpafény:

dicsérd te a tavaszi bús világot -

a telet, a víg telet áldom én.

Tudod, tavasszal járnak a vágyak

látatlan, tőrös törpe manók

dongó darazsak (lelked füle bágyad)

fulánkosak, csak ölve halók.

Minden tavasz tele szellemekkel

arany kisértet a napsugár

Phoebus nyilaz égi fényidegekkel

s a légben látlan száz nyila száll:

minden rossz ettől jő a világra

bűn búja, betegség, gyötrelem

ettől a hervadás a virágra

és az életre a szerelem.

Láttam a delfineket cicázni,

láttam az édes Adriát,

villámokat éjjel szerte cikázni,

havast, romokat, rónát, mumiát

s szép és szomorú: ma mind barátom

szép és szomorú: szivembe száll.

Csak egy félelmem a nagy világon,

egy ellenségem: a napsugár.

Esti kérdés

Midőn az est, e lágyan takaró

fekete, síma bársonytakaró,

melyet terít egy óriási dajka,

a féltett földet lassan eltakarja

s oly óvatossan, hogy minden füszál

51

Költemények

lágy leple alatt egyenessen áll

és nem kap a virágok szirma ráncot

s a hímes lepke kényes, dupla szárnyán

nem veszti a szivárványos zománcot

és úgy pihennek e lepelnek árnyán,

e könnyü, síma, bársonyos lepelnek,

hogy nem is érzik e lepelt tehernek:

olyankor bárhol járj a nagyvilágban,

vagy otthon ülhetsz barna, bús szobádban,

vagy kávéházban bámészan vigyázd,

hogy gyujtják sorban a napfényü gázt;

vagy fáradtan, domb oldalán, ebeddel

nézzed a lombon át a lusta holdat;

vagy országúton, melyet por lepett el,

álmos kocsisod bóbiskolva hajthat;

vagy a hajónak ingó padlatán

szédülj, vagy a vonatnak pamlagán;

vagy idegen várost bolygván keresztül

állj meg a sarkokon csodálni restül

a távol utcák hosszú fonalát,

az utcalángok kettős vonalát;

vagy épp a vízi városban, a Riván

hol lángot apróz matt opáltükör,

merengj a messze multba visszaríván,

melynek emléke édesen gyötör,

elmúlt korodba, mely miként a bűvös

lámpának képe van is már, de nincs is,

melynek emléke sohse lehet hűvös,

melynek emléke teher is, de kincs is:

ott emlékektől terhes fejedet

a márványföldnek elcsüggesztheted:

csupa szépség közt és gyönyörben járván

mégis csak arra fogsz gondolni gyáván:

ez a sok szépség mind mire való?

mégis arra fogsz gondolni árván:

minek a selymes víz, a tarka márvány?

minek az est, e szárnyas takaró?

miért a dombok és miért a lombok

s a tenger, melybe nem vet magvető?

minek az árok, minek az apályok

s a felhők, e bús Danaida-lányok

s a nap, ez égő szizifuszi kő?

miért az emlékek, miért a multak?

52

Költemények

miért a lámpák és miért a holdak?

miért a végét nem lelő idő?

vagy vedd példának a piciny füszálat:

miért nő a fü, hogyha majd leszárad?

miért szárad le, hogyha újra nő?

Az őszi tücsökhöz

Ki átható, egyhangu dalaiddal

betöltöd a nyugalmas éjszakát,

milyen lehet tenéked a világ?

Csend van; a hangok alusznak az éjben.

A te zenéd van ébren egyedül,

mint láthatatlan, éles hegedű.

A te zenéd a csöndnek része immár

és mint a szférák, titkon muzsikál:

Az hallja csak, aki magába száll.

Csendnek és éjszakának hegedűje,

milyen lehet tenéked a világ?

Érzed-e a csöndet s az éjszakát?

Zenéd olyan, mint a lelkem zenéje

s talán a fájó unalom dala:

Egyforma volt tegnap s egyforma ma.

Bokrod alatt, ah, kétségbeesetten

érzed a csöndet és az éjszakát

s szegény vak lélek, sírsz az éjen át.

Ősz, Kripta, Ciprus, Szüret, Tánc, Kobold

A szürke ég ma roppant kriptabolt

s a remény zöldje: síron cipruság -

ki vagy, te titkos, suttogó kobold,

kinek a lába tört vállamra hág?

ki vagy te láthatatlan uj kobold,

kinek a lába vállamon tipor?

a gondok lába gyakran ott tiport,

de te könnyü vagy, mint a könnyü bor.

53

Költemények

»Bár életed - így suttogsz ó kobold -

rossz álom s benne láz az ifjuság

s a szürke ég egy roppant kriptabolt

s a remény zöldje: síron cipruság;

s mint álmos ólom ez a kriptabolt,

oly ólmos álom élted és a kor:

felejtve mindent - semmi! - idd a bort

a lelki bort, amely számodra forr.«

»Van szüret minden őszben! Idd a bort,

sajtold a szőlő véradó husát

és táncos lábbal könnyedén tipord,

mert minden lázban van még ifjuság.

Szüretre hívlak! fogd fel a csuport,

fogd fel a mustot, mely a kádba forr!«

Igy súgsz és táncolsz bennem ó kobold,

oly könnyü lábbal, mint a könnyü bor.

Alkonyi prológus

Itt van az alkony, jó takaró

a hegyek ormán lilul a hó

itt van az alkony, csittul a zaj:

elhallgat a fény és fölvillan a dal.

Villanj csodavillany, villanj csodanóta

ki fájsz a szívemben ki tudja mióta?

Mióta daloltam, amióta lettem:

mert fájni születtem, ki dalra születtem

s még messzire zenghetsz majd mostoha dal,

megéri, megéri, aki fiatal.

A nappal, a lárma űzött a magányba,

hol senkise hallott, a puszta homályba:

most itt van az alkony, most jer elő,

mint éji merénylő, titkos szerető:

mert kedves az alkony annak, aki lázad

és kedves az alkony annak, ki szeret:

elhagyni ilyenkor, kicsábul, a házat

s nem tűrni az égnél lentebb födelet.

Az ég is ilyenkor kitakarózik

és emberi szemnek kirakja a kincsét;

54

Költemények

a lélek az égbe fölakarózik,

mozgatja a szárnyát és rázza bilincsét:

Dal, éji merénylő, titkos szerető,

dal, mostoha lélek, most jer elő:

másnak csupa fátyol, neked csupa látás,

itt van az alkonyat, itt van az áldás.

Névjegyemre

A név, mely áll e kis papíron,

kimondva szó, mely száll tova.

Lehellet és üres jel annak,

ki nem hallotta még soha!

S e rövid név, értelme tárva,

tudjátok mégis, mit jelent?

Egész világot, önkörében,

mely zártan, szuverén kereng.

S nem kisebb, mint a ti világtok,

mely földből s csillagokból áll:

két vége van minden világnak

a születés meg a halál.

Nem kisebb, semmit, sőt az ég s föld

között valókkal még nagyobb;

s mindenképp más a tieteknél:

én nektek idegen vagyok.

S világom tág, de idegennek

belé a bemenet tilos:

jaj, mért egy örök idegennek

jelzé nevét e papiros?

Éhszomj

Mint anyja emlejétől elvált

gyermek az ős tej drága kincsét,

szomjazom én, világtól elzárt,

az eleven világot ismét.

55

Költemények

Mert szép a világ, úgy találom

s a rút csupán a szépnek árnya;

mert szép a világ, mint egy álom,

mint egy istennek hajnalálma.

Mint a lázárok szeme lakzin

ha zúg az élet körülöttem,

tágul a szemem héja kapzsin

s érzem, hogy nem régen születtem.

Csontom ős csont, de vérem új nedv,

az tanít sírni és nevetni,

s kedv támad bennem, érzem, új kedv

verseket írni, lányt szeretni.

Betelni mindenféle borral,

letépni minden szép virágot

és szájjal, szemmel, füllel, orral

fölfalni az egész világot.

A költő szól

Ha néha behúnyom a szememet,

szárnycsattogás üti meg fülemet,

mire szemem megint kinyitom,

milyen madár volt, már nem tudom.

Ha sötét szögletbe nézek én,

rebbenni valamit érzek én,

szele, hangja megcsap, hasztalan:

mire látnám, már csak hült helye van.

Szellemcsapat üldöz engemet,

titkon megcsípkedi étkemet,

megrántja kabátom szárnyait:

mire hátranézek, eltünik.

Csak egyet tudnék elfogni már

boldogabb lennék, mint a király:

kalitba zárnám a kicsikét,

hallgatni örökre énekét.

56

Költemények

Mindenek szerelme

Ó, nézd, az idő csodaszép,

gyere ki a mezőre,

a napsugár, a szabad ég

várnak az élvezőre.

Kelyhet a virág tágra nyit,

friss szirma nesztelen nő,

kacéran bontja bájait,

akár egy meztelen nő.

Fenn hattyukeblü fellegek

elnyúlnak lusta kéjjel,

omló márványként, élveteg,

mint asszonytestek éjjel.

Zöld könnyüszoknyás karcsu fák -

megannyi ballerina,

féllábon áll, libeg-lobog,

minthogyha táncra hína.

Bogárpárok egymás megett

kerengenek a fűben,

szerelemtől kerengenek

az illatos sürűben.

Énnékem minden szerelem,

az ég, a föld, a felleg

és örök kéjjel szenvedem

ez örökös szerelmet.

Mert nincsen kéjes állapot,

mit csak a lélek érez,

nincs kéj, mely nem formál jogot

a szerelem nevéhez.

Énnekem minden szeretőm,

ami gyönyör szememben,

és testem romlik szenvedőn

e sok-sok szerelemben.

Az édes-forró napsugár

lázra csókolja arcom,

57

Költemények

s ha hold süt át a függönyön,

a gyönyörtől nem alszom.

Ezer szeretőm van nekem

és én szeretem mindet

és mindenik tekintetem

mind szerelmi tekintet.

A föld szerelmét élvezem

s pusztulok élvezőben,

istenekkel szeretkezem

magamban a mezőben.

Esti dal

Ma szép a nap, gyönyörü szép:

ily napon volna halni szép.

Csillog a fák mögött a tó:

haljunk meg együtt, jer Kató.

Derűs az est, színes az ég:

minden szép, hogyha vége szép.

Minden jó, hogyha vége jó:

haljunk meg együtt, jer Kató.

A nap az tűz, a nap az ég:

az este hűs, az este szép.

Haljunk meg együtt, jer Kató:

csillog a fákon át a tó.

Éji dal

A téjszín léget elkeverte

fekete borával az éj:

lelkem ma, vágyak büszke lelke,

megúnt szavakkal ne beszélj,

húnyd be az ajkad, nyisd ki szárnyad,

szabad szemeddel szerte nézz:

58

Költemények

ma messze szállnod

nem nehéz.

Mámorosan az éj borától

szárnycsattogás legyen dalod:

ki éjt iszik, a kéjre bátor,

tenéked ez volt italod.

Sokáig ittad, részegülhetsz,

azért vagy mostan oly szabad:

repülhetsz

magad.

Ima

A legészrombolóbb, vadabb kéjt add ma nékem,

s a legfájóbb, ölőbb kínt add melléje még,

amely csak földeden halandó szívben ég; -

legyen legtöbb enyém, a dicsőség, a szégyen;

és adj, mi izgatót találhatsz földön, égen,

s mit angyalid kara ki tud gondolni még:

sohasem, sohasem mondom reá: elég!

örökké, újra más és több kell újra nékem.

Szegény vagy, Isten, bár tiéd a mennynek boltja

és százezer világ lesi szemöldököd:

addig játszol velük, míg egyszer eltöröd -

de az én szomjamat tengered el nem oltja -

szegény vagy, Isten! - mert mivel szívem betelnék

meg nem teremtheti erőd és örök elméd.

Szimbólumok

(Stanzák)

1. Ne mondj le semmiről.

Ne mondj le semmiről. Minden lemondás

egy kis halál. Ne mondj le semmiről.

Minden halál gyilkosság (lélekontás):

Meghalni bűn, ne mondj le semmiről,

59

Költemények

Isten művét rongálja bármi rontás,

meghalni bűn, ne mondj le semmiről:

minden vágyad az Isten szava benned

mutatva, hogy merre rendelte menned.

2. Szimbolum a holdvilágról.

Fenn sötét vízben arany csónak úszik

lenn arany vízben úszik barna csónak,

A menny párkányán amaz lengve kúszik

az rengve csúszik tetején a tónak.

Amaz ében egébe felbucsúzik

(mint multba emlék) meg sem áll a szónak,

mégis a vizet mind aranyba fösti,

mely lenn sötét csónakunkat füröszti.

3. Másik szimbolum.

(Új magyar költészet)

Én csöpp hazám! be messze vagy, be rejtett,

fény nélkül és magadban kushadó

a sors nagy árja féluton elejtett

s állsz mozdulatlan mint a lusta tó

lusta tó, melyet Isten is felejtett

nyúlsz Adriákig, bágyadt poshadó:

holt tükrödön, színjátszó síma márvány,

vigaszul villog sok beteg szivárvány.

4. Nunquam revertar.

Nunquam revertar - mondta Dante hajdan

nunquam revertar - mondanám bár én is

nunquam revertar - harci zivatarban

nunquam revertar - tömlöc éjjelén is

nunquam - legyen az Isten átka rajtam

revertar - bárha beledögleném is

üvölteném én is az ő helyébe'

nunquam revertar - századok fülébe!

5. Sárga lobogó.

Szálljon a lelkem sárga lobogóval

messze kerüljön minden gyáva bárka

60

Költemények

szálljon a lelkem sárga lobogóval

s gyáva ha lát, legyen az arca sárga

szálljon a lelkem sárga lobogóval

feléd új kórok, új veszélyek árka,

szabad, magányos, bús, beteg hajóval

szálljon a lelkem sárga lobogóval.

Paysages Intimes

1. Olvadás.

Tegnap ércujju fagy csipkedte a fülecskét,

ma langyos olvadás csordítja az ereszt,

tegnap harapni még éreztem a telecskét

s ősz szakállára ma piszkos könyűt ereszt.

Tegnap a sík jegen, melyet ma sár fereszt,

víg kedv kergette még a lányt meg a menyecskét,

ma öntudatlanul új méla vágy epeszt,

mint tavasszal, mikor várjuk bohón a fecskét.

Csepp csepp csepp csepp csepp csepp, ez nem a fecskenóta

csepp csepp csepp csepp csepp csepp, az olvadás zenél itt

nagy vízi óramű egyhangu mélabúja.

Ezer tisztátalan tükörrel annyi tócsa

mocskolja a határt, hogy benne visszafénylik

az alkonyra hasadt felleg aranykapúja.

2. Tavasz előtt.

A fák az égre nyujtják mezítlen karjukat,

»Ruházzatok fel minket!« kérik a mennyeket.

»Adjatok bő ruhának lobogó lombokat,

húzzatok ujjainkra zöld selyem kesztyüket.«

A domb görbítve hátát sütkérez a napon

és szól: »Tavaszi tarka ruhámat megkapom,

zöld bársony lesz a vállam, tollas a kalapom

virágos fák tollával tollas a kalapom.«

A fázós öreg föld is új ruhájára vár

s fázón röpül az űrben, mint egy vedlett madár,

61

Költemények

szeretne napanyjához közelebb szállni már

s meleg ölébe bújni, mint egy vedlett madár.

3. Alkony.

Az erdő hallgatag,

nyugosznak a vadak,

lankadt állal hevernek

ágyán a hűs avarnak,

mit a szelek levernek

majd újra felkavarnak.

De most eláll a szél.

De most a csönd beszél.

De most jőnek a villik.

Ó most a lomb se hullik:

alkonyvirág kinyílik,

alkonyszalag kinyúlik.

Az alkony nyúlik ott

s von vékonyabb csikot:

azon egy égi ajtó.

Ki tudja, mit nem rejtő?

S ó völgy, te mély szakajtó!

S titkok teknője, erdő!

4. Őszi csengő.

A drótcsengő a parkban

megszólal lágyan, halkan,

mert rázza az őszi szél;

zöld fönn a kapubálvány,

de sárgul, hulldogálván

fáról a gyenge levél.

A drótcsengő a szélbe

oly szomorún zenél be

s a szívnek bánata kél.

Fenn zöld a kapu rácsa,

de zörg az év harácsa

a földön: őszi levél.

S a csengő csengve mindég

mert rázza durva vendég,

hivatlan északi szél,

bejő a zárt kapún át,

62

Költemények

s hordozva hosszu gúnyát

söpörget, sárga levél.

5. Luna.

Szerte feketén

lapul a gyom

a fűz a kút fölött

búsul nagyon.

Gyászol a felhő

fehér ruhában:

a hold, a szemtelen,

hízik javában.

Gyom alól szól a

tücsökzene.

Este szép igazán

a jegenye,

nyujtózik égnek

de csak hiában -

a hold, a szemtelen,

nevet magában.

6. Mennyei színjáték.

Láttad?

Piros kis fellegek fedték imént a fél eget

mint egy eltépett mennyei nagy rózsa hulló szirmai.

De jött a hamvas szürkület, s mindegyik bús lett, szürke lett, mint óriási lőtt madár tolla, ha hullva szerte száll.

És most lejött a csendes éj, s fehér lett újra mind, fehér.

Szerettem rajtuk ezt a színt.

De jött egy szél s elvitte mind.

Láttad?

7. Találka előtt.

Megtépte köntösét a felhő,

gyászolva a halott királyt.

63

Költemények

Ó, eljön! én hiszem, hogy eljő,

hiszem - ma este legkivált!

(Az est sötét, az ég zilált.)

Megtépte köntösét a felhő,

gyászolva a halott királyt.

Pictor Ignotus

Nagy képtárakban hogyha járok

megakad olykor a szemem

aranyozott, régi képeken;

fakult a szín, tördelt a vászon,

fátyolt kapott a régi arc,

s csak annál izgatóbb a rajz,

minthogyha három-négy évszázon

által egy mély szem nézne rám.

Nézem: ennyi meg ennyi szám...

Ki álmodhatta ezt az arcot?

mert minden festés álmodás -

hiába: nincs ott írva más:

Pictor Ignotus.

Szép hercegnőket ismeretlen

hagyott Leonardo sokat,

titkos mosolyban arcokat,

tájakat titkos fényü ködben;

és bársonyok és bársonyég,

ember és tenger van elég

Carpaccio sok dús színü vásznán;

sok ifjú barna angyalok

lázlángu szeme andalog

Botticellinél vágyparáznán;

de nálad mindnél végtelen

mélyebbet sejt a méla szem,

Pictor Ignotus!

Mi volt kincsed? öröm-e, bú-e?

Sok büszke régi álmodók

Mózesről Michel-Agnolók

és Sybillákról álmodoztak;

Pinturicchióé dús világ

64

Költemények

mesemadár és mesefák;

Mantegna Rómát visszahozta;

Crivelli elmerengni hív

s arannyal hímez primitív;

izgat a régi Cimabue

mint egy bizanti ős talány:

de izgatóbb vagy te talán,

Pictor Ignotus!

Mi volt kincsed? öröm-e, bú-e?

Örömből, búból drága kincs

jele e kép és társa nincs.

Izgat a régi Cimabue

mert neve maradt, műve nem:

neked műved van, névtelen.

Mi az a név? Csupán lehellet

s embernek mégis mindene:

alkot, hogy fennlegyen neve

ősei büszke neve mellett;

te alkottál s neved ma sincs

és vagy, szegény, mint aki nincs,

Pictor Ignotus.

Rokonok vagyunk, régi testvér:

miként te cellád rejtekén,

rajzolgatok magamban én

s csak folytatom, amit te kezdtél,.

Mi vagy te már? Régi földi rög:

de akit rajzoltál, örök.

Ha én így, mielőtt elesnék,

emléket arról hagyhatok,

amit meglátnom adatott,

hogy mások is lássák s szeressék,

nyugodtan húnyom el szemem,

s leszek örökre névtelen

Pictor Ignotus.

Kútban

Gondoljátok-e, mi van a kútban,

kút fenekén és kút közepén:

65

Költemények

tudnám bár, mint egykor tudtam,

elmesélhetném.

Törpék, azt hiszem, élnek a mélyén,

csupa Hüvelyk Matyi, törpe nép:

apró szemük áthatol éjén,

vékony lábuk a vízre lép.

Vékony lábuk a vízre lép, mint

csámpás csápu, kaszás bogáré,

férfiuk rút és hölgyük szép, mint

megannyi picinyke vízi királyné.

Kemény nekik a víz, áthatolatlan

fekete fényű gyémántpadló,

rajta királyukat árnyfogatban,

könnyü fogatban húzza hat ló.

Magas nekik egük, a fekete ég.

Apró szakadékok, hulló kövi réteg.

Tudósaik azt rég kiméricselék,

hogy meddig a víz, a gyémántsima rétek.

Mert vízbe helyenként betorkol a föld és

ott van a vég, mélyrejtélyü határ

a kaputlan fal s alagutlan töltés

végnélküli vak akadály.

Végnélküli vak akadály, mint

minekünk az üres levegő

(bár szállni kivánnánk, mint a madár, mint

a fecske, a fönt lebegő).

Fal, fal, csupa fal, csupa fal, csupa fal...

(A világnak lehet-e vége?)

Igy él a sötétben vén és fiatal

a sötétség picike népe.

Jön néha a kútvödör - ó csupa rémség!

Reng a víz attól, loccsan az ár;

inti is az unokákat a vénség:

»Amerre a kútvödör, arra ne járj!«

66

Költemények

Igy élnek a vízen, légpalotákban,

míg össze nem omlik a kút

és minden e törpe világban

még nagyobb sötétbe jut.

A földfalak akkor egymásra omolnak,

a nyilás helyére a csorda lép

s eltűnik, mintha nem is lett volna

az emberi szem nem látta nép.

Csipkerózsa

Nagy tornyos nyoszolyában

fekete nyoszolyában

fehér rózsák között,

úgy alszik Csipkerózsa

rózsák között a rózsa

álomba rejtözött.

Minden virág egy álom

álmok között az álom

rózsákba hullatag

fejét lehajtva mélyen

mint rózsa töve télen

rejtőzik fullatag.

Fullasztó mély az álma

fullasztó mély a párna,

fullasztó fekete,

rózsa nyílik a párnán

és fehér mint a márvány

ez ágynak betege.

Kárpitja mint az ében

fehér a feketében

csiklándva ragyog át;

s aranyos súllyal omlik

aranyzsinórja, bojtig

skófium és brokát.

67

Költemények

Fekete gyászu kárpit

fehérrel kivirágzik

s nagy rózsákat susog

s sullyal mint néma vétek

hull bársonya fölétek,

fullatag vánkosok.

Az ólmos álmu bársony

csiklándó ragyogáson

leszunnyad feketén:

fullasztó mély az álma

s lidércként nyúl a párna

az ágynak betegén.

Az éjek arra szállnak,

az évek arra járnak

a lusta századok:

fekete gyászu kárpit

fehérrel kivirágzik

s nagy rózsákat zokog.

Haláltánc

Ha a pusztán zug a tél

és kopogva hull a dér,

fázó farkas éhen ordít,

a hideg fogat csikordít,

köddel rémes a határ

s száll a téli vad madár:

mikor megfagy mind a vágy

s meleg vacok édes ágy

s künn a köd fehér tejébe

aranytojást ver a hold:

akkor ébred régi rémem,

mint a sírból kel a holt.

Lepedősen és fehéren. -

Jöjj csak, régi, régi holt,

úgyse félek tőled,

vesd le lepedődet! -

Úgyis lelkem puszta táj,

hol jó lélek egy se jár, -

68

Költemények

nem, még a madár se jár.

Úgyis szívem temető,

lidércfénnyel fényes,

ahol még a fű se nő

s hantja kénnel kénes.

Úgyis lelkem puszta táj,

hol jó lélek egy se jár,

élve trónol a halál,

jöjj csak, jöjj el, rossz madár,

vesd le lepedődet,

vesd le bőröd, husodat,

hadd szorítom csontodat,

meztelen csípődet!

Jár a tánc és zörg a csont:

így se félek tőled:

jöjj, öleld meg, régi csont,

régi szeretődet.

Fagy ölelget, csont a lánc:

borzalomban, kéjjel -

jár a csont és zörg a tánc -

hadd fürödjünk éjjel.

Honnan tudom, hogy te jössz?

megtelefonáltad.

Lelkemen át utadat

régen megcsináltad.

Felriasztott éjeken

telefonod hangja:

balfülemben élesen

csendült rémharangja: Halló! Halál!

jöjj csak, jöjj el, régi csont,

úgyse félek tőled,

jöjj, öleld meg, régi csont,

régi szeretődet:

Vesd le lepedődet. -

Örök dolgok közé legyen hired beszőtt

Új diszharmóniát vakítson rád a lelkem,

hogy Egyiptom rovott kockáin lássalak

szárnyas griffek között, Nilus-öntözte telken

állj félig meztelen, nagy tiarás alak.

69

Költemények

Hieroglif rovás és szfinksz maga az asszony,

fehér kövek között olajos barna bőr,

de villog a foga, hogy húrokat szakasszon

ivor plektrum gyanánt költők szíveiből.

Ajkadra s kebleid halmainak csucsára

drága rubint a vér rejtek futása fest

s elömlik testeden az ékszerek sugára:

ó meddig ékszer és ó meddig női test?

Hideg kövek között, hideg kövekkel ékes

ott állasz melegen, dobogva szerteszét.

A nap rabnője vagy: hogy égés nélkül égess,

a nap letette rád forró arany kezét.

Ezt Nyugat küszöbén álmodta egy poéta,

hatezer év után, az üstökös előtt,

hogy amíg ég a nap s visszajár a kométa,

örök dolgok közé legyen híred beszőtt.

O Lyric Love

Terólad száll a dal, zivatarverte líra,

lantverte zivatar, lírai szerelem!

feletted ég az ég, alattad messze nyílva

a pokol, ingatag jársz ingatag helyen.

Örök parázsmező égeti földi lábad

s az égő fájdalom táncolni megtanít:

ütemes sántaság, mint aki tűzbe hágott

s kit kígyó csíp bokán, kapkodja talpait.

Kiáltanál, tudom, de zene lesz a jajból

mert egy ajk hangszerül hangolta ajkadat

egy szép zenés ajak, mely dalt fakaszt a dalból,

mint hangvillát ha ütsz, másik is hangot ad.

Ó hóbillentyüs ajk zenés, meleg csodája

hogy gyengéd hangjaid betöltik a leget

s mint rezgést rabul ejt a zongorák pedálja

ha elhallgatsz, a szív zenéje emleget.

70

Költemények

Ó kedvesem, ki vagy? Előtted messze nyílva

az ég, sugárosan jársz sugaras helyen;

utánad dús pokol, zivatarverte líra,

lantverte zivatar, lírai szerelem.

Óda a szépségről

Zenét Madonna! mily titkos zenét

hallhatsz a lomha földi légen át,

hogy minden rebbenésed ütemét

annak kövesse s néma dallamát?

Mert kisujjodnak kisebb izromát

sem mozgatod, ha nem csodás ütemre

s lépésed úgy, mint táncod és imád

ünnepi lengés, muzsika a szemre,

mely nagy harmóniát hangol húros szivemre.

Szférák zenéje ez! Világzene,

mely szép testedben hangszerre talált

vagy e természet minden kelleme,

mely ezelőtt az űrben szerteszállt,

csillagok közt e drága testre várt,

hogy egybegyüjtse, mint a drága lencse

magába gyüjti mind a napsugárt

s a bámuló világ elébe öntse:

tevéled élni és csak látni is szerencse.

S vajjon e drága test ha sírba omlik

s e drága lencse egyszer eltörik

(ó gyászolj Múzsa! minden porbaromlik

minden eljut a végső gödörig

s az ért gyümölcsöt csúf telek verik);

de ami szép volt, a szépség sugára,

a fénysugár kiszáll a légürig

s bár emberszem nem láthatá sokára:

a sugár megmarad, tán istenek javára.

Tán más csillagban boldogabb halandók

felfogják majd utazó zenefényét

évezrek multán újra olvasandók

bűbájos tested örök költeményét.

Ó hadd reméljem más egek reményét,

71

Költemények

hová csak akkor ér a fénysugár,

mely most hagyván el tested szent edényét

már csillagokról csillagokra jár,

mint drága pára, mely szent edényből kiszáll.

A földön képed, szobrod összeomlik,

eltörnek s majd a föld is eltörik:

ó gyászolj Múzsa! minden porbaromlik,

minden eljut a végső gödörig;

de a sugár kiszáll a légürig.

Test s lélek meghal: néki nincs halála.

Nagy távolok új kincsükül nyerik

és csillagokról csillagokra járva

a végtelenbe száll - tán istenek javára.

Egy szegény magára maradott

I.

Szívem magába szívott

ezer illatot,

ezerjó illat engem

hogy elkábitott!

Szívem most illatzacskó,

lelkem illatház:

ez a sok illat engem

hogy megbabonáz.

Virágok illatával

tele bús fejem

virágok illatáról

rád emlékezem,

gyönyöröm aki voltál,

most vagy bánatom,

hogy tested vánkosára

le nem nyughatom.

II.

Hervad a kertem violákkal -

Szegény violák!

Akár a ma, akár a holnap,

72

Költemények

akár a világ.

Napos napot napok napolnak -

hol a türelem?

Életpapok csapot papolnak, -

Ó zord szerelem.

Sok hosszu, hosszu éjszakákon,

megint egyedül

szegény, szegény zúgó fülembe

a Csönd hegedül:

komisz, keserves egy cigány ez

s ezer dala van:

kegyetlen, ős, örök vonóját

nyüvi nyomtalan.

Vonaton

Utaztam lomha vonaton

egyhangu mély rónákon át

s emlékim unt rónáiban

kerestem kedvesem nyomát,

Bús volt a róna, sivatag

s a volt oáz oly messze már

s a fáradt lélek rest teve,

ki a homokban meg-megáll.

Mert messze menni csökönyös,

mert messze már a volt oáz.

Ó veszve vagy hát régi kincs?

lehetsz feledve régi láz?

»Nem nem! kincseskamrámba még

meg kell lelnem áldott nyomát« -

tünődtem lomha vonaton

utazva holt rónákon át.

Bús útitársnő volt velem,

álomszemű, kissé pufók,

csobogva arany homlokán

bomlottak lanyha hajcsomók.

Áldom e fürtöt, homlokot

s az idegent, a halaványt,

ki elvivé emlékimet

oázra, lomha karavánt.

73

Költemények

Áldott az idegen leány

- aranyos homlok, lanyha fürt -

a jó vezér, a néma jel,

kitől ma kincsem megkerült.

Fogózz e fürtbe lelkem és

e tömkelegből multba húz

mint hajdan Ariadne font

selymét követte Thézeusz.

Beloved, o beloved

Szerelmem, ó szerelmem! nincs oly álom

több mint te vagy és nincs olyan valóság:

márványdarázsként zsongasz méla nyáron

szivemben s karcsún nyílsz, mint sárga rózsák.

Dús nagy kelyhekkel nyílasz karcsu száron,

kelyhekkel és keblekkel, mint a rózsák,

ó életem (szerelmem!), ó halálom,

valósult álom, álmodott valóság.

Mint drága macska holdhajlásu nyakkal

selyem karmokkal és ivor fogakkal

tép és cirógat, és cirógat és tép,

zenére téped szivem vérverését,

szerelmem, új szerelmem, ős varázsom,

dús mézkirálynőm, mérgezett darázsom.

Festett cél, puszta semmi

Nem tudok kavarogni s nagyra menni,

mint a vidám dúshomlokú fiúk:

érzem, hogy festett céljuk puszta semmi

s a nagy dicsőség álmai hiúk.

Érzem, hogy legjobb resten elpihenni

s nincsen tovább már törekedni út:

rosszkor születtünk s nincs mód újralenni,

nekünk csupán az élet csontja jut.

74

Költemények

És mégis egyre futok, egyre vágyom

s valamit keresek még e világon,

mit nem fogok meglelni sohasem.

A régi vágyat, régi ifjuságot,

a régesrégen elhervadt virágot

s leszüretelt gyümölcsöt keresem.

Szonettek

Ezek hideg szonettek. Mind ügyesség

és szenvtelen, csak virtuózitás.

Bár munkában manapság nincs nemesség,

ez csupa munka, csupa faragás.

Ha költő, ki lázát árulja: tessék!:

itt állok cédán, levetkőzve! láss:

ez nem költészet; de aranyművesség!

s bár nem őszinte, nem komédiás.

Minden szonett egy miniatür oltár,

ki vérigéket, pongyolán, szeret,

az versemet ezentúl ne olvassa.

Ki hajdan annyi szívek kulcsa voltál,

Szonett, aranykulcs, zárd el szívemet,

erősen, hogy csak rokonom nyithassa.

Arany Jánoshoz

(Egy megzavart verselő a XX. században)

Hunyt mesterünk! tehozzád száll az ének:

ládd léha gáncsok lantom elborítják

s mint gyermek hogyha idegenbe szidják

édes apjához panaszkodni tér meg:

úgy hozzád én. E nemzedék szemének

gyenge e láng, bár új olajak szitják:

cintányérral mulatnak már a szittyák

s rejtett kincset sejteni rá nem érnek.

75

Költemények

S kiáltanak: Nincs benne tűz, sem érzés!

nem takart seb kell, inkább festett vérzés!

és jönnek az új lantosok sereggel,

sebes szavakkal és hangos sebekkel:

egy sem tudja mit mond, de szóra bátor,

magát mutatni hősi gladiátor.

Héphaisztosz

Anyám az égből ledobott, az ebszem,

mert csúf valék és szégyenére sánta;

teljes egész nap, teljes éjjel estem

mint hullócsillag, a nagy Óceánba.

Ott meddő habtól ázott csonka testem

Eurynomé, az óceáni lányka

s Thetisz, az ezüstlábú asszonyisten

bevitték a zöld, márványos karámba,

ahol Próteusz őrzi néma nyáját

s hol a zöld éjben lángom lett a lámpa,

ott készítettem kezem sok csodáját,

gyöngyvirág-függőt s csattot, görbe láncra,

míg nagy halak suhantak el köröttem,

s zúgott az örök óceán fölöttem.

Homérosz

(XX. század)

Ó könyv, amelybe ezrek álma révedt!

Dús serleg, melyet Héphaisztosz gyártott

s amelybe ajkat hajdan annyi mártott,

hogy száz király szájíze beleévedt.

Téged miként a jó bort lassu évek

minden század külön zamattal áldott.

Kit új korokba küldtek régi révek,

aranyhajó! rozsda neked nem ártott.

76

Költemények

Im új korlát nyilt ős pályánk előtt

s Prométheusz fiának szárnya nőtt,

leget hadarva gúnyol agg vitorlát:

de téged, Kor hajósa, a gonosz

horgaselméjű ősz király Kronosz

legebb tengerben visz, hol semmi korlát.

Protesilaos

Tudtad jól, hogy aki lába legelőbb érinti meg

Trója földjét, Trója földjén, trójai harcban veszni fog:

mégis amint trójai partra ért el görbe csónaktok,

legelsőnek ugrottál ki trójai partra, hős görög.

Bután bámult vad hajós és döbbent az elszánt sereg

kőszoborrá válva, míg te trójai parton, mint egy isten

néztél vakmerőn a vészes trójai földre. - Mint egy isten

vágynék én is vészes partra első lépve halni meg.

Nincsen engem aki aztán várna három szép órára

akiért az alvilágból újra halni visszajárnék

(kit e földön megszerettek, mindörökre visszajár;)

Nem lesz nékem Láodamejám, nem vár engem senki már

mégis ha elért az újdon partokon elsők szent halála,

újra küzdeni, bár mint árnyék, trójai földre visszaszállnék.

Két nővér

Két nővér megy, ó Lélek, örökkön, az egyik előtted, a másik utánad: az egyik a fekete Bánat, a másik a vérszinü Vágy.

S szól néha könyezve a Vágy: »Én vagyok a Bánat.«

S szól néha nevetve a Bánat: »Én vagyok a Vágy.«

Két komoly árvaleány, termetre meg arcra hasonlók,

tekintetük üldöz, nyugtot sohse hágy:

a holt Szerelem leányai ők, galambszinü hollók,

és kínál borral a Bánat, és kínál vérrel a Vágy.

A zord Szerelem leányai, hajdan lakodalmadnak koszorús nyoszolói vezettek a méccsel a szoba felé, hol vetve menyasszonyi ágy 77

Költemények

Anyagyilkos lányok majdan, a holt Szerelem gyilkosai és ugyanők bosszulói Százvágyu Bánat, százbánatu Vágy.

Egymást szeretik, soha el nem válnak, összefogódnak,

a Vágy foga éles, a Bánat ajaka lágy.

Egymást szeretik testvériesen és véreden osztakozódnak

és csókol a Bánat és harap a Vágy.

Fekete hunyorból van koszorújok, nagy árnyakat ingat a mécsük utánad s jön egyre mögötted a fekete Bánat, előtted a vérszinü Vágy.

S szól néha könyezve a Vágy: »Én vagyok a Bánat.«

S szól néha nevetve a Bánat: »Én vagyok a Vágy. «

Klasszikus álmok...

Klasszikus álmok az én lelkem bús álmai: fáradt

gondolatom szeret ölteni hosszuredőzetü tógát.

Régi redőjü ruhában jöttök most is előmbe

halvány gondolatok, mint régi szüzek, kosarakkal

menve az istennő szentélye felé. Koszorútok

nedvtelen árva babér; s a peplosz drága szegélye

visszájára mutatja szinét, mint lázbeteg álma:

nem csoda, régi babér és több évezredes öltöny.

Mit hoztok ma szegények, a sárga fonott kosarakban?

Bort, tejet és mézet, hogy lenne áldozat abból,

áldozat az istennőnek, kit örökre imádtok,

halvány gondolatok, beteg, őrült, régi rajongók!

Ámde az istennő veletek nem gondol. Örökké

benn ül ezüst trónján és temploma drága hüsében

nézi az áthaladó nagy időket, nézi az ember

koldus-áldozatát s oltára busillatu füstjét.

Búbos, vaksi sisakja alól kiragyognak opállal

illesztett szemei - de a kéz és arc elefántcsont,

régi merev faragás, és öltönye vertarany öltöny.

Néma nyugodtsággal néz így és isteni arcán

régi mosoly, milyet kiidéztek régi müvészek

régi nemes kőből, vagy az ájtatos egykori festők

láttak a vászonra - titkos, bús, régi mosolygás.

Igy ül ezüst trónján és temploma drága hüsében

nézi az áthaladó nagy időket, nézi az ember

koldus-áldozatát s oltára busillatu füstjét

s meg sem rezzen a Győzelem ércmezü szobra kezében.

78

Költemények

A sorshoz

A sorshoz szóltam s zúgolódtam hangosan:

- Vak isten!

vakon szövöd az élet tarka szőnyegét

és nem nézed, hol van visszája, hol szine?

Villogó éles tűdre tűzve szívemet

fonákul szőtted szőnyegedbe.

Ki égi nedvek rosszszivű csaplára vagy

ki szomjazónak sós vizet mérsz, égő szívnek olajat,

a kéjek és kinok szeszét szeszélyesen töltöd nekünk,

hogy melyikből iszunk, már azt se tudjuk.

De megrészegszünk italodtól és te nézed pajkosan,

hogy őrült bakháns-módra mint ugrándozunk fejetlenül

vagy mint a mérgezett patkányok össze-vissza futkosunk

s te nézed.

Vak isten!

vakon szövöd az évek tarka szőnyegét

és nem nézed, hol van visszája, hol szine,

de nézed,

hogy őrült bakháns-módra mint ugrándozunk fejetlenül

vagy mint a mérgezett patkányok össze-vissza futkosunk.

Te Caesar!

a nap talán csak egy mesés karbunkulus, amelyen át

küzdelmeinknek véres színjátékait

te nézed,

és mi halálra született, vergődő gladiátorok,

mint hízlalt állatok, kiket csak ölni, halni, hullni csak

bocsátanak ki ketrecünkből a teres homok fölé,

üdvözlünk, Caesar, a homokról.

Vak isten!

vakon szövöd az évek tarka szőnyegét

és nem nézed, hol van visszája, hol szine;

villogó, éles tűdre tűzve szívemet

fonákul szőtted szőnyegedbe.

79

Költemények

Thamyris

Már béna vagyok, már néma vagyok,

naponta felejtem a dalt:

látod Thamyris, látod Thamyris,

mi hozta fejedre a bajt.

Hol Dórion állt, ős pylosi vár,

odajöttél Oichaliából

múzsák mezején, mézes mezején

lábad a dús fübe lábolt.

Előtted az ég vulkántüze égett

hajnal kapuján benyitottál,

hát ím a kilenc, az égi kilenc

ruhája rózsaszin - ott állt.

Ekkor fuvolád, átkos fuvolád

lobbant, mint síkon a tűzek

és mind szabadabban, egyre vadabban

hogy futni riadtak a szűzek.

Hol Dórion állt, hajnal tovaszállt.

Igézve, magadra, bénán,

látod Thamyris, látod Thamaris,

ezért maradsz vala némán.

Bakhánslárma

Lelkemben bakhánslárma tombol

és mint bakháns-asszonyok

lihegnek szenvedélyeim

hova?

tova!

elől a tigrisbőrös Isten

öntözi vérpiros borát,

megereszti a zabolát,

hova?

tova!

lobogó hajjal száll utána

röpködve mint a cinege

az éji nők vad serege,

80

Költemények

hova?

tova!

kereplő kerepel a dombon,

szélben hajlong a borfüzér,

pihenni nem hagy a vezér,

hova?

tova!

megszólal a hétcsövü nád

gyötrelmes, kéjes szerenád:

jaj! sujt a thyrsus, hajt az ostor,

hova?

tova!

Az út végén vár egy kolostor.

A Danaidák

Lenn a csöndes alvilágban, szellőtlen, bús alvilágban, asphodelosok között, hol asphodelos meg se moccan, gyászfa nem bókol galyával, mákvirág szirmát nem ejti, mert a szél ott mélyen alszik, alszik asphodelos ágyban, mélyen alszik, nem beszél,

hol a tók acéltükörként mozdulatlan elterülnek, pillák könnyen szenderülnek, mert a pillák legyezője, habszövetnek fodrozója sohase jár ott, a szél;

óriási amphorákba, alabastrom amphorákba ötven asszony, bűnös asszony karcsu vázát megmerítve, majd merítve, majd ürítve kárhozott bús ötven asszony mindörökre töltöget,

ötven kárhozott bús asszony óriási alabastrom amphorákba mindhiába töltögeti drága nedvét, drága Léthéből merített sohasem elég vizet.

Óriási karcsu gyászfák ágaikat sohse rázzák: - minden águk egy-egy lélek, öngyilkos bús régi lélek, mely most néma fán tenyész érzőn, mégis öntudatlan nyujtja lombát mozdulatlan, mozdulatlan és sötéten, át a réten,

át a réten, hol a Léthe (mert e rét a Léthe réte) száz belémosott bünöktől szennyes vízzel, elfelejtett ős bünöktől szennyes vízzel körbe folyva nem enyész,

81

Költemények

nem enyész, nem ér tengerbe, hanem hétszer körbe-körbe, vissza önmagába: ottan ötven asszony kárhozottan ötven órjás amphorába mindhiába, mindhiába tölti könnyét és vizét,

majd merítve, majd ürítve, mindhiába, mert az ötven bűvös edény tölthetetlen, mint a tenger önmagától megapad és elhúzódik és az ötven bűnös asszony Léthe vizét alabastrom amphorákba mindörökre csak hiába tölti szét.

Ötven asszony, alabastrom testtel, ébenszínű hajjal érzőn, mégis öntudatlan öntögetve szakadatlan félig értett dalra kel,

ötven kárhozott bús asszony felvilágból lehozott és lelkeikbe visszajáró félig értett félemléket fojtott hangon énekel:

»Meggyilkoltuk férjeinket, ötven daliás nagy férfit és szerettünk, csak szerettünk, Isten tudja, kit szerettünk, vágykancsóból merítettünk, merítettünk, űrítettünk, fenn a zöldvilágu földön, az aranyos nap alatt -

»Régi szavak járnak vissza elsötétült lelkeinkbe, mint sötétben nagy szobákba utcáról behullott fények; mit jelentenek? hiába próbálunk rá emlékezni; mit jelent az, hogy: szeretni? mit: kívánni? és ölelni? a homályban mindhiába kérdezzük az árnyakat.

»Csak daloljunk: Meggyilkoltuk - s emlékezzünk: férjeinket csak daloljunk, bár nem értjük, és merítsünk és ürítsünk; úgy sem tudjuk abbahagyni; és daloljunk, bár nem értjük, mert különben némaság van, és a némaság oly félős! néma, rengeteg sötétség: a sötétség nem beszél - «

Igy dalolt az ötven asszony, ötven kárhozott bús asszony, egymáshoz mind oly hasonló ébenfürtü, alabastrom testü ötven testvérasszony így dalolt a Léthe-réten, lélekfák közt, mákvirág közt, óriási amphorák közt, Léthe mellett, hol a szél

lenn a csöndes alvilágban, szellőtlen bús alvilágban alszik asphodelos-ágyban, mélyen alszik, nem beszél.

Új Leoninusok

Kékek az alkonyi dombok, elülnek a szürke galambok,

hallgat az esteli táj, ballag a kései nyáj.

82

Költemények

Villám; távoli dörgés; a faluban kocsizörgés,

gyűl a vihar serege: még lila s már fekete.

Éjre csukódnak az aklok, jönnek az éjjeli baglyok,

csöndben a törpe tanyák, félnek az édesanyák.

Sápad a kék hegytábor, fátyola távoli zápor;

szél jön; csattan az ég; porban a puszta vidék.

Szép est a szerelemre: jövel kegyesem kebelemre;

sír és fél a világ; jer velem árva virág.

Mikor ölembe kaplak, zörren az üveges ablak!

Hajtsd a szivemre fejed; künn az eső megered.

Sűrűn csillan a villám; bús szemed isteni csillám.

Míg künn csattan az ég, csókom az ajkadon ég.

Ó, bár gyujtana minket, egy hamuvá teteminket

a villám, a vihar; boldog az, így aki hal.

A Campagna éneke

Izzadva ballag Héliosz az égen

s a szomorú Campagna napban ég:

tikkadt tücsökdal zeng a bús vidéken

s tikkadt lelkemben zeng a bús vidék.

Dalolva hordja sárga koszorúját

kalászból, mint bús asszony, tétován,

kin sárga napfény jegyzi mélabúját

s bús olajág, hogy arca halovány.

És énekel: »Hajdan valék nagyasszony,

világ úrnője, gazdag és pazar,

ki arra született, hogy kegyet osszon,

ha kéri koldus, esküvő vazall.

»Régi matróna, régen tisztelendő,

királyok anyja, magam is király,

kinek feje az egekig kelendő,

lába nagyföldeken tapodva jár.

»Ma szertehullott régi gyöngysoromból

nincs már csak ívelt barna romsorok,

kiráncigáltak régi, nagy koromból

s ruhám megtépték gyáva kis korok.

83

Költemények

»De még sok bölcs lesz trónomig jövendő

hódolni nékem holtig hű vazall

s régi matróna, régen tisztelendő,

fogadom őt én, gazdag és pazar.

»A multban-örököt tisztelni küldi:

az únt jelen és vonzza őt a rom

s méla testemről nem csalódva gyüjti

az emlékek virágát dombomon.«

84

Költemények

LAODAMEIA

   

Laodameia

Jós

Fiúk és leányok kara

Hírnök

Iphiklos

Protesilaos

Színhely: Phylaké, Thessalia.

Laodameia:

A Hóra visszahozza már a zöld tavaszt

lombtól sötét a hószín oszlopok köze. -

Ma újra véres és halottas álmokat

küldött egy isten. - Im lefolyt a teljes év,

mióta hősi férjem, Prótesilaos

görbe hajóján légszerű tengerre szállt,

hogy megbüntesse a hitetlen trójait

S Tróját lerontsa. S ím még róla semmi hír.

Bölcs jós, tudás kapúja, készítsd jóslatod.

Jós:

Királynő, néha jobb nem tudni a jövőt.

Laodameia:

Világosságnál jobb-e hát a vak homály?

Jós:

Az isteneknél változatlan áll a sors.

Laodameia:

Tudva kitérhet útjából a gondos ész.

Jós:

Asszonykézzel vasat kivánsz hajlítani.

Laodameia:

Királynődnek szegülsz-e ellen, szolgavér?

85

Költemények

Jós:

Tudod-e még a jóslatot, mely Delphibül

jött Atridákhoz, mielőtt hajóikat

indíták földig rontani szent Iliont?

»Kinek a lába legelőbb érinti meg

Trójának földjét, Trója földjén veszni fog.«

Vas végzet vonssza lábaink lépéseit.

Laodameia:

Ó, jaj nekem!

Kar:

Mi bánt úrnőm?

Laodameia:

Ó, jaj nekem!

Már látom a végzetnek szörnyű szőttesét.

Kar:

Baljós multakba néznek véres szemeid.

Laodameia:

Férjem hallván Apollo gyémánt végzetét,

szólt: »Boldog és háromszor boldog a görög,

ki trójai homokba az első görög

nyomot nyomhatja.« - Döbbenéssel felelénk:

»De isten mondja, Trója földjén veszni fog.«

Nem hajtva, újra mondta: »Boldog a görög

kinek hajója gyors és lába gyors, a part

felé, hajója szállni, lába ugrani,

a part felé, madárhajó és zergeláb.«

Jós:

A hős vakmódra végzet ellen merni bíz

és azt gondolja, bátorsága már erő.

Laodameia:

Lefolyt a teljes év s még róla semmi hír

Bölcs jós, tudás kapúja, készítsd jóslatod.

Jós:

Királynő, férjed őrült lelke szállt beléd:

Asszonykézzel vasat kivánsz hajlítani.

86

Költemények

Laodameia:

Királynődnek szegülsz-e ellen, szolgafaj?

Oltár lángjára szótlan öntsd a barna vért.

Jós:

A vér sercegve összefut s a füst lecsap:

baljós illat száll meghomályzott gőzivel.

1. strófa

Fiúk:

Minden szomorú idő közt

a tavasz a legszomorúbb,

amikor zöldül az erdő,

amikor borul az ég.

Lányok:

Friss zápor zúg a mezők közt

az út sárral teli, rút,

de barna bársony a felhő,

de zöld bársony a vidék.

1. antistrófa

Fiúk:

Jő Héliosz égi nyilakkal

gyilkos sugárnyila hull

és újra napos a nappal

és zengve ébred a méh.

Lányok:

Völgy felé forr a folyóka,

a fenyő a kékbe nyúl,

nap felé vágy a futóka

s a királynő - férje felé!

2. strófa

Fiúk:

Jertek ma, fiúk, valamennyien,

kik lakjátok erdős Phylakét

s nagy Démétér földjét, Pyrasost

s juhok anyját, a virágos Itónt,

87

Költemények

tengeri Antrónt s füves Pteleost

a sokcsucsu Thessaliában.

Lányok:

Jertek ma leányok, barna szüzek,

nász-nem-látott sok szép hajadon,

kérjük dallal nyilas Artemist,

hogy adja királynőnknek vigaszát,

ki zokogva eped hős férje után

s haját keze tépi hiában.

2. antistrófa

Fiúk:

Két hős dalia szállt Trója felé

az ős Phylakos palotáiból,

gyorslábu Podarges és a vitéz

Prótesiláos, mint két csodasas,

mely fészkéből zsákmányra kikel,

tán hogy soha vissza ne keljen.

Lányok:

A bízakodó hős útra merész

s árván marad sok ős palota

és tépi haját sok bús feleség,

a fekete föld s a keserű víz

minden fehér csontot befogad

s ki merhet az istenek ellen?

Epodos

Teljes kar:

Milyen bort adtak, a föld fiának

a kegyetlen istenek,

hogy attól örökre részeg

s szenved mig a sírba száll?

hogy él ahol élni bánat

és küzködik és szeret,

ahol bűn lenni merésznek,

ahol szeretni halál?

hogy tudva is űzi lázát

végzete torka felé

és kergeti azt ami messze

88

Költemények

s elereszti ami közel;

elhagyja nyugalmas házát

és mind ki őt szereté

s csak akkor látja, ha veszve,

hogy boldogsága vesz el?

Bolond akarás a férfi bora,

a nő bora bús szerelme,

sajtolva kínnal a fürtből,

amelynek vágy a neve,

a sors buta lába gázol a

lélek kádjában ütemre

és ömlik a vérző fürtből

a bor vérszínü leve.

És mint akit ért kígyómarás,

számára fü nem terem:

a férfi bora bolond akarás,

a nő bora bús szerelem.

Hírnök:

Viharban jöttem Trója vészes tájiról,

Lemnosból vad hab elragadt Áthos felé

s a tengerek korbácsa, zord tavaszi szél.

Sok hajnal vére folyt a vízre, mialatt

a szürke tengert habra verte evezőnk. -

Borús hírrel küld hős Podarges engemet,

hogy jobb talán ádáz Eurussal küzdeni,

mint ily hírtől görnyedve szállni part fölé. -

Vén ember, mondd, neves királynőd merre van?

Iphiklos:

Ó, idegen, királyok atyjával beszélsz.

Hírnök:

Gyorslábu hős Podarges, s Prótesilaos

hősnek hős atyja, hős Iphiklos vagy talán?

Iphiklos:

Az volnék, hogyha anyja egykor nem hazudt.

Hírnök:

Ó hallgass engem békén, sokjuhú király,

a végzet ellen harcra úgysem szállhatunk. -

Atyám Othrys hegy alján őrzi nyájait,

honnan lelátni messze kék tenger fölé:

89

Költemények

onnan indult el Ilionba két fiad

és sok thesszáli s köztük én is, gyors hajón,

sok érclábvértű, barna üstökű görög,

de legkülönb vezérük, Prótesilaos

Ares-kedvelte hős. És jött a déli szél

Euboia földjét jobbra, Sepias fokot

baloldalon vígan kerülte víg hajónk

s tavaszt lehétől vásznunk boldogan dagadt.

Görög hajók közt nem volt több ily gyors hajó

görög utak közt nem volt több ily boldog út.

Csak a vezér ült bárkaorron kedvtelen:

az ő vágyának lassu volt a könnyü szél

s úgy tetszett, mozdulatlan áll a gyors lapát.

Lemnoshoz érve megkötöttük a hajót

és ágyat készítvén a sárga homokon

Myrina partján, ott aludtunk a puhán

s nyugodt álmunktól dobogott a messze part

halkan, mint a szellőtől a tenger szive.

Csak a vezér nem nyughatott lágy szőnyegén

s az örök égtől s csillagoktól kérdezé:

»Ó, tenger és te menny mélységes tengere,

arany homok, s ti menny homokja, csillagok,

elsőnek ér-e Ilionba gyors hajóm?«

S midőn a Göncöl rúddal fordult lefelé

s szürkülni kezdett messze Ilion felé,

kiáltott: »Hej hajósok! hej hajóscsapat!

hajóra! talpra!« s vertük már a sós vizet,

mire a Hajnal széttárta rózsaujjait.

Hajónak orrán mint egy isten, állt a hős,

kelő napfénytől vértje mellén vakitott:

olyan volt, mint a sas, midőn a napba néz.

Iphiklos:

Ó, hős fiú! Ó, hős apád igaz fia!

Emlékszem, gyermek voltál és aligha tíz

tavaszt ha láttál, amikor megjöttem én

a lótenyésztő Élis földjéről, ahol

Amarynkeus hőst temették az epeiosok,

s halotti játékot rendeztek gyermeki

Bouprasionban; Nestorral futottam én,

mi két öreg; de gyengék voltak inaim

és meg nem adták győznöm ott az istenek.

Hej, mint vígasztalt, ördöngős ki kölyke! hej,

90

Költemények

hogy mondogatta: »Csak nőjjek meg én, apám,

első leszek minden görög között, tudom,

s legyőzöm mind, ki tégedet legyőzni mer!«

S én remélhettem, felvirul még Phylakos

atyám hős vére s Diomédé s Déión

magzatjaiban él a régi ép erő.

Hírnök:

Tovább hajóztunk akkor, s jó szelet fuvott

utunkra Zeus, s Imbrosnál láttuk messziről,

szürkéllni vízből Phrygiának partjait

s új hajnalon csillogni Sigeum vizét,

mint egy vértengert. Ó minő hajnal vala!

Itt közre fogtak messze vézna szigetek,

balról köves Mastusiának bús foka,

jobbról a ködben rémlett kincses Tenedos

s mi Ázsiának, ellenséges föld felé

úsztunk a vértengerbe. Fenyegetve nyúlt

előttünk vén szikláin híres Pergamos

roppant kockákból rakva, és mögötte kelt

a véres nap. Hajónk orrán állott a hős

vezér; a napból két vércsepp szemébe hullt

s e két vércsepp így szólt: Priamos vára ez!

És már hallottuk messziről, hogy ébredez

a tágas Trója s száz kapúja sorra nyíl,

gyapjas nyáj béget, csenget görbe szarvu kos

kurjant a pásztor s bőg a kajla bús tehén.

Ekkor - hopp, hóha! - partra dobni a követ

a horgony-nehezékkel. Rándul a kötél.

Lapátot padra hány az izmos evezős

s fáradt karját nyugtatja nedves combjain.

Még egyet ing a nagy hajó. Haj, dolgozik

a vad hajós marok, feszítve a kötélt.

Iphiklos:

Rövidre fogd beszéded véres gyeplejét.

Hírnök:

Ó, mint egy isten állt a bárkaorr csucsán

s megvetve edzett lábát a nedves padon

Hermés gyanánt a partra könnyedén szökött

szárnyas bokával; s rendült rá a nagy hajó.

Az első! Messze még Agamemnon király

91

Költemények

hajója, messze szőke Meneláos úr

s ravasz Odysseus, s gyors Achilleus messze még!

S míg a hajó népén, hősök harchoz szokott

során s a vad hajósok durva csontjain

iszony fut át s végzet hideg fuvallata;

addig a vészes partra nyugton néz a hős

s szent Ilionra s Pergamos várára fel

mint oroszlán, midőn barlangjából kiszáll

s zsákmányt keresni messze földön széttekint.

Előtte barna Pergamos s a nagy torony. -

És ím a napnak büszke, fényes kereke

a nagy torony vállára száll. S a nap előtt

a nagy toronynak vállán áll egy óriás

vitéz, nagy íjjal, feketén a nap előtt

mint egy sötét Apollo; Priamos fia

Hektor királyfi; s áll mögötte második,

Euphorbos, Panthous pap fia, Othrys üke.

Az dardanok közt hősnek messze legkülönb,

ez nyilasok közt messze legkülönb nyilas.

Magas toronyból úgy tekint felénk e pár,

miként magas fészkéből égi két madár.

Messze pendül az óriás, fekete íj,

messze surran a vessző, messze pattan a nyíl

s a nap előtt reggeli légen úgy zug át,

mint reggeli madár, ha leveti magát,

mint ölni éhes, görbecsőrü vad madár;

csőrén a végzet, csőrén ült a zord halál.

1. strófa

Fiúk:

Végzethordó zord madarakkal

reggel, este

teli zsong borús levegőnk:

jaj akire ők találnak,

jaj akire ők leszállnak,

reggel, este

jaj aki elökbe kerül.

Lányok:

Ki virrasztott a porokkal?

Ki kereste

bús csontjait össze a máglyán,

92

Költemények

ki akart elégni lángján,

lombbal ki vette körül?

reggel, este

ki siratta meg őt?

1. antistrófa

Itthon vár bús felesége

reggel, este

epedez, sír férje miatt,

majd gyászlepedőt is hímez

és rá feketével színez -

hol a teste,

akire borítaná?

Fiúk:

Vad Phrygia messze vidéke -

ott a teste,

hol tigris kölykez a pusztán,

hol üvölt a sárga oroszlán

s Xanthos vize omlik alá -

ott a teste,

fölötte a keselyühad.

2. strófa

Lányok:

Érc és hármas erő övezé mellét, ki először a vízre bocsátá kis tutaját a vad tenger kényére vetette reá a törékeny, könnyü hajót

s elhagyva hazáját, szállt ki Keletre a Hajnal büszke kapúja felé, hol habra hab ezredek ezrede óta dönget a Hajnal boltozatán.

Fiúk:

Három szűz ül messze teren tul, időn túl, fonja fonák fonalát, habra habot ver, napra napot ver a tenger, törve hajóra hajót.

Szűz új parton fátyolos árnyakul új nem sejtett végzetek álnokul állnak az útas elé

s mégis az álmok a szűz partokra szállnak az új csodagyapjak után.

2. antistrófa

Lányok:

Minden gyors-gyors, kétfelül öblös, fekete orrú, görbe hajók között isten-ember legsebesebbnek mondja az Argo régi hajót,

93

Költemények

de Prótesiláos görbe hajójánál nem volt sebesebb (s jaj, vesztire gyors!) mióta röpült vala Daidalos és tüzet hozott a Titán.

Fiúk:

Szép a hajó, ha selyemhabok égszinü kék fodrába felöltözött s habra száll, mint táncra az ifju leány! Öröm akkor látni a büszke hajót, ha röpte gyors; - de végzet ül magas faron és kormányos a Sors -

s mégis az álmok a szűz partokra szállnak az új csodagyapjak után.

Epodos

Teljes kar:

Ember, Iapetos fia

tiltott útra merész isteni ösztönöd.

Amióta Prométheüsz

csenni merte tüzét istenek ellen is,

benned ég a tüz, ösztönöz

és úgy nevezed: dicsőség.

E tűz gyujtja a bűnt, gyujtja a háborút,

e tűz edzi a kardokat,

edzi barna hajók kártonyos árbocát,

szűz partokra kivánkozót. -

S téged, nagyszerü bűn, nagyszerü háború,

meg nem tagadunk örökké.

Gyors hajó Meneláosé,

gyors, mert hajtja harag s tört szerelem heve;

vad gőg úr-Agamemnonét,

bölcs Odysszeüszét a leleményes ész; -

gyorsabb Prótesiláosé,

mert vágyad hajtja, dicsőség!

Végzet, mennyei kard, célzani biztos íj,

végzet, lassu malomkerék,

végzet, barna madár, földbefonó nagy pók,

roppant varsa, hiába köt: -

téged, nagyszerü bűn, nagyszerü háború,

meg nem tagadunk örökké.

Iphiklos:

Sírjatok, erdős Phylakénak fürtös ifjai, leányi,

megfogyatkozott lombjában Phylakidák ősi törzse.

94

Költemények

Ó jaj, tépd ki végső ősz hajszálaid, egykor hős Iphiklos,

mert háromszor balga, ki örvend, látva gyermeke hősiségét.

Kar:

Öreg ember önnön terhét bajjal vonja három lábon,

élete gyermeke és halála lészen gyermeke bús halála;

rossz hír, mint a sárga lombot könnyü szél is, úgy megrázza: nincs erő már vén tagjában végzet ellen meg nem törni.

Iphiklos:

Ó jaj, vén szivem reményét szörnyü Moira vágta szét.

Kar:

Hogyan sírhat még a hitves, hogyha így sír az atya?

Iphiklos:

Ó jaj, ősz atyád elhagytad, árvaságra ifju nőd!

Kar:

Jön, közelg már a királynő, haját tépi kétfelé.

Fiúk:

Zord szerelem

kő terhe szivében

férje nevét sikoltva riad.

Lányok:

Mint a madár,

ha nem leli párját

fészke fölött vijjogva kering.

Laodameia:

Ó leányok, akik egykor nászszobámba vittetek

édes éjre mirtuszokkal ékesítve ágyamat,

halljátok meg, szörnyü bánat érte úrnőtök szívét,

nem tér vissza férje többé, hősi Prótesilaos.

Kar:

Ó jaj, jaj, bánat örökké!

Laodameia:

Nem fogom már nézni többé fulladozva mély szemét.

Soha nem fogom karomba hősi férfitetemét;

95

Költemények

Szerelemre termett testem özvegységben hervad el,

Szerelemtől szomjas ajkam szomjuságban szárad el.

Kar:

Ó jaj, jaj, bánat örökké!

Iphiklos:

Férj helyébe másik férjet adhatnak az istenek:

melyik isten adja vissza az atyának holt fiát?

Laodameia:

Akinek szívét kitépték, másik szívet nyerhet-é?

Lelke helyett asszony teste másik lelket lelhet-é?

Iphiklos:

Asszony búja mint a zápor, csupa könny és elfolyik:

férfi búja hegyi tó, mely mély és messze s maga van.

Kar:

Remegek reájuk nézni,

remegek hozzájuk szólni:

apa s nő közt szörnyü verseny.

Laodameia:

Férfi búja fagyos bánat, mint a jég a hegytetőn,

asszony búja forró láng, mely önmagát emésztve ég.

Iphiklos:

Teste testem, vére vérem, én nemzettem egykor őt,

én kapattam hősi harcra még mint zsenge gyermeket.

Laodameia:

Szerelemben egyesültünk, mint folyammal bús patak.

Testem teste, vérem vére: mi vagyok én nélküle?

Kar:

Remegek reájuk nézni,

remegek hozzájuk szólni:

apa s nő közt szörnyü verseny.

Királynő, teljesültek véres álmaid.

Laodameia:

Ó jaj, álmomban nagy csarnokban voltam én,

Sohasem láttam ébren ezt a csarnokot,

96

Költemények

de álmaimból ismerem minden zugát.

Nagy, csúf kövekből összehordott kapuján

két nőoroszlán dugja egybe bús fejét.

Belől homály van. Itt-amott nagy oszlopok

alján pislog csak a setétes árva mécs,

hogy jobban lássuk a homályt; s az oszlopok

lila árnya rőt falakra rézsut ingva dől.

Ah, csúf pillérek, lomha, barbár támaszok,

egymás fölé rakott kockákból éktelen

s nincs gömbölyű árny, minden durva, szögletes.

És az ormótlan kockák rücskös, rút falán

véres betűkkel ismeretlen ősirás

oly vastagon, mint vérbemártott ujj nyoma.

A nagy teremben egymagam bolyongtam én

végét nem érve. S ím egyszerre egy tetem

bukott a karjaimba, véres és hideg,

aludt a vér és összecsapzott rajt a fürt,

de félelmemnek őt ölelni jól esett.

Lázas testemnek hűvös teste jól esett.

S magamhoz szorítottam őt, mint lázbeteg

hideg márványra nyomja égő homlokát

s teste jegén hűsítém tikkadt tagjaim.

S egyszerre lelkem átborzongott kéjesen,

hogy férjem ez! s hogy ím halottat ölelek

s hogy élőnél holtat szeretni több talán.

S csókolni kezdtem; s teste égető jegét

mohó parazsára szítta szomjas ajakam

s ujjomra fontam összecsapzott fürteit

s a sós vért nyaltam nyíllal sebzett homlokán,

szorítva mint egy őrült, s tán remélve, hogy

megolvad; ó, ha zord Hádésban van szerelem,

ilyen lehet, ily őrült! s én óhajtanék

Hádésba szállni s örökké szeretni ott.

Kar:

Ó jaj, királynő, zord Hádésban nincs szerelem,

nincs csók, királynő, zord Hádésban nincs ölelés,

csak tengve lengnek ott az árnyak tétova,

mint puszta képek; lengve tengnek testtelen

s nem tudják azt, hogy vannak; Léthe bús vizét

ízlelték ők; s nincsennek többé vágyaik.

97

Költemények

Laodameia:

Ó lányok, halhatatlan a valódi vágy,

Léthé álomvizétől az nem alszik el,

hanem mint drága szesznek gáza ég tovább

a vágyak gyásza testtelen lélekben is

s titkon lobog a lélek lengve mint a láng

s fellobban olykor és legyőzi végzetét.

Igy hallá férje bús dalát Eurydiké

holt árnya és kezdett ütemre lengeni

a lantos Orpheüsz nyomán.

Kar:

Úrnőm, nyugodj,

az isteneknél változatlan áll a sors,

az alvilágban elcsitul minden merény

s Kókytosz mellől vissza nem tér senki sem.

Laodameia:

Ó lányok, győzhetetlen a valódi vágy

s mindent legyőz és mint a végzet, oly kemény:

gyémánt Vágy s gyémánt Végzet. Minden hős merényt

a Végzet ellen, sujtanak az istenek

s a Végzet sujtja még az isteneket is:

de a Végzettel egyerős a Szerelem

istenek anyja, istenek közt legidősb

s olykor a Végzetet lába elé köti

s szolgája a haláltalan Emlékezés

legyőzi a Végzet szolgáját a Halált

s egy percre Végzet és Halál fején kacag

s miként az öröklét, e perc korláttalan.

Kar:

Királynő, férjed őrült lelke szállt beléd;

asszonykézzel vasat kivánsz hajlítani.

Laodameia:

Ó, visszahívom, visszavívom holtamat

egy percre bár, és aztán jöjjön a Halál

a perceken a szerelem mindenható

s nincs isten, aki nékem ellenmondana:

apró hadam, a Kéjek és Percek hada

kis talpaik alá szegik a vén Időt.

98

Költemények

1. strófa

Kar:

Hol körbe kerül a Styx vize hétszer

s ugat a kapunál háromfejü eb,

hova senkise jut soha kétszer:

a legmesszebb s a legközelebb,

hol az árnyban az árnyak álmai járnak,

hol a vágyra a vágyak vágyai várnak,

ahol álmokról álmodnak az álmok,

van e létezőbb hely s léttelenebb?

Mert senkise tér onnan soha vissza,

csak kívül van kapuján kilincs,

becsukja a lelkét, ki a Léthét issza

és ott aki van, annak neve: nincs.

Behúnyja a lelkét, ki issza a Léthét

s örökre feledve a létnek a létét,

a léthei rétnek lakja sötétét

s létezni a lélek sötéte bilincs.

1. antistrófa

Ott semmisem éled és semmise pusztul

s mert semmisem él, örök ott, ami holt

és semmise lankad és semmise buzdul

s mert semmise lesz, örök ott, ami volt,

nem vetnek, aratnak vetnek örökre,

nem túrja a földet az emberek ökre

nem ölt soha zöldet Flóra a rögre

nem ballag a csillag, nem fogy a hold.

A vágynak a vágya s a búnak a búja

elszunnyad az asphodelos-levelen

nem nyílik az álmok ivor-kapúja

és nincsen vágy és nincs szerelem,

ott nem betegíti a vér a csontot,

és senkisem érez a gondért gondot

és nem szomuhozza a szomjra a szomjot,

mert alszik a láz meg a gyász odalenn.

99

Költemények

2. strófa

Jön az alkony csupa gyászban, lila árnyat vet az oszlop,

hüvös estnek szele hajtja a fenyőfák feketéjét:

ez a tenger szele, melynél a hajós félve tekinti

az ikercsillagok álltát.

Jön a felhő: valamely mennyei pásztor veri nyáját:

Nosza hallga Phylakénak dalos ifjai, leányi,

amig áldoz a királynő, mi maradjunk a sötétben:

Nosza halkan dudolásszunk.

2. antistrófa

Sohse láttam ilyen asszonyt, csoda férjnek csoda nőjét,

aki nem sír patakokban, nem alél asszonyi módra,

aki kész volna kiszállni viadalban a Halálnak,

a hatalmas Szerelemmel.

Jön az alkony; denevér száll; remegek; rémes az este,

jön a felhő; valamely mennyei pásztor veri nyáját,

nosza hallga, Phylakénak dalos ifjai, leányi,

nosza halkan dudolásszunk.

Semichorus:

Artemis követői, szűz

lányok, zengjük az istennőt:

ó szűz Artemis, ó szűzek

istennője, imádunk.

Létó leánya, kit egykoron

hűs olajfa alatt anyád

Zeusz sarjának a földre szült

Délos szent szigetében,

erdők asszonya hogy te légy,

s zöldellő hegyek asszonya,

s teknős rejtekü völgyeké,

zengő nagy folyamokkal:

te segíted az új anyát

kínja közt; a keresztúton

te lengsz éjszaka; fényedről

Holdnak hívnak a földön.

100

Költemények

Lengve hónapos útadon

mérni a kerek év szakát,

munkás földmüvelő szerény

házát gazdagon áldod.

Könnyítsd kívül az éjszakát,

bús szívünkben a rettegést

s gyász egünkre aranyszínű

fénynek hozd fel a holdat.

Semichorus:

Büszke székedben, magas Aphrodite,

égi hölgy, lesben gyakorolt, ha másszor

hív imádódnak kegyesen hajoltál

földi szavára:

Jöjj, ereszkedjél nagy Olympos hegyről

s vonva hintódat lebegő galambok

villogó szárnnyal, tova hagyd atyádnak

isteni házát.

Ős habok közül született mosolygó

istennő, élet kegyes édesanyja,

élet, édesség, gyönyörűség, jöjj el,

ó te hatalmas.

Kedvesebb lantnál, aranyabb aranynál

bús galambszavad, de ha cseng tavasszal

isteni és emberi s a vadak csapatja

hajlik utána.

Kezd a fényes nap melegebben égni,

még a szűzi csillagok is remegnek:

Jöjj, ereszkedjél, magas Aphrodite,

megjön az éjjel,

megjön a szent hold, lemegy a bús Pleiás

s majd az éjdél jár, foly az óra halkan:

s tört királynőnk zord szerelemmel küzd nagy

végzetek ellen.

Epodos

Kar:

Remegnek a csillagok, égnek az égen,

mindennek az úra a zord szerelem:

de az árnyak a léthei réti sötéten

alusznak az asphodelos-levelen,

101

Költemények

ott nem betegíti a vér a csontot

és senkisem érez a gondért gondot

és nem szomuhozza a szomjra a szomjot,

mert alszik a láz meg a gyász odalenn.

Laodameia:

Ó, rémes este! Soha ennyi denevért

lomhán sodorni hosszu architrávokon!

A palotának udvarára rábukik

Othrys-hegy súlyos árnya. Csüggedek. Be más

volt hajdanán az ilyen este tavaszon.

Hős férjem karja eltakarta vállamat

s lombok megől a nimfa leste csókjaink

kíváncsi szemmel. - Mostan félve elbuvik

a nimfa, mint e lányok, kik szüz Artemist

kérik, hogy hozna holdat félelmükre vagy

Aphroditét, hogy lenne új vigasztalóm.

De mit törődik Aphrodite én velem?

ki eleven szerelmet oltalmaz csupán

holtaktól retteg. Melyik istent kérjem én

az égiek vagy alvilágiak közül

ki az éggel és az alvilággal harcolok,

élettel és halállal? Csüggedek. Talán

már itt is járnak mind az árnyak körülem

denevérszárnyakkal szállnak szerte nesztelen

s a vérre lesnek, mely az oltár hófehér

kövén lecseppen és hogy abból nyaljanak

s a forró vértől percnyi létre keljenek.

Ha úgy lehetne! Csüggedek. Be más, be más

volt hajdanán, míg férjem ébren őrizett!

Haj, gyönge asszony! Melyik istent kérjem én

az égiek vagy alvilágiak közül

ki éggel és az alvilággal harcolok;

élettel és halállal? Téged halavány

Persephoneia, Hádes nője kérlek én

ki alvilágból visszajársz az ég alá

s az ég alól zord alvilágba visszajársz:

Szerelem vitt el, alvilági zord szerelem,

szeretet hoz fel és az édes nap heve

minden tavasszal. Örvend akkor bús anyád

s kiteríti a föld nagy asztalán áldásait

a lengő gabnát és husos gyümölcsöket

s míg fenn vagy őszig, véle örvend mind a föld

102

Költemények

De télen lenn ülsz zord uradnak oldalán

ivor székedben s nézed ott az árnyakat,

hogy nyüzsgenek miként rajzáskor fürge méh

vagy ősszel darvak serge; nézed Ixion

örök kerekét, nézed fáradt Sisiphos

munkáit, nézed Tantalosnak kínjait.

Élet és halál tenéked egyként ismerős

s életnél és halálnál mélyebb szerelem.

Kérlek tehát, vasszóval, élet és halál

és szerelem nevében, szűzi csillagok

előtt, e rémes éjen, amely holdtalan

mint honnod éje, árnyak kegyes asszonya,

ha könyörültél Orpheüsnak bánatán

s ha szörnyű férjed mindent megtesz kedvedért:

holtak közé a vágyat egyszer s engemet,

vagy vágyakhoz a holtat s hozzám elbocsásd

egy percre s e perc győz az örök végzeten.

Lásd, rémes éjen áldozok neked sötét

bárány sötét vérével; még nem berregett

a zsenge bárány; ugrándozva szerteszét

tavasz füvén szeplőtelen hizott; neked

illik fekete állat és fekete vér.

Magam öntöm néked, éjjel, félelemtelen

én véres asszony, vérhalállal harcoló

neked, halálnak asszonya, szerelemért

s csészébe gyüjtöm. Csillagok! Talán, talán

már itt is járnak mind az árnyak körülem

denevérszárnyakkal szállnak szerte nesztelen

s a vérre lesnek és hogy abból nyaljanak

hess, néma árnyak! - Ah, az oszlopok között

rebbennek szerte - oly csodásan zúg a lomb!

A fű megindul. Milyen felhő kavarog!

Mily néma szél! A légben láthatatlanul

szárnyak legyeznek. A halál életre vágy:

életre, vérre; forró vörös vérre vágy -

Hess szomjas árnyak! - Mint csoportos madarak,

úgy nyüzsgenek, vagy mint rajzáskor fürge méh. -

Ki jő előttem néma oszlopok között

fekete lomb előtt fehéren? Villog az

éjben az oszlop, villog az árnyban az árny.

Mily halvány s mily halott! s sötét seb homlokán.

Ó mint megváltozott és mégis ugyanaz.

103

Költemények

Jöjj, holt szerelmem árnya, téged várlak én,

jöjj, ó szerelmem véres árnya, jöjj felém -

hess szomjas árnyak: mind e vér itt férjemé

s eremből ontok hozzá hogyha nem elég:

hess szomjas árnyak! jöszte édes szomjas árny

közel, közel, közel - hogy félnék tőled én,

véres, szerelmes asszony, sorssal harcoló?

Tenyérben felfogom a gőzös sűrü vért

s forró tenyeremtől lesz még forróbb neked

és úgy itatlak, mint a kis madárt szokás,

meleg tenyérből - édes, szomjas, bús madár

igyál: a vér az élet! Ó szegény milyen

mohón habzsolja; mint a gyermek a tejet

szürcsölve halkan; - s átmelegszik vértelen

árnyteste lassan; látni, mint foly át a vér

az átlátszó test vékony kékes erein

s mind sötétebb az ér és színesebb a hús.

Didergő csontját vér melegje járja át

s halott szemében élet izzó tüze gyúl

s ajkát mohón mozgatva issza lázasan

az élet vérét. - Fel, szerelmem, nézz reám,

közel, közel - kapcsold szemembe szemedet.

Be más vagy s mégis régi kedvesem te vagy,

te vagy, te vagy! - Mért nézel úgy? Csak a halál

nézhet így az életre! Élünk kedvesem,

s megint enyém vagy! Élünk, élünk! érted-e?

Közel, közel! jövel, jövel! Ölelj, ölelj!

nyomd ajkaimra vértől nedves ajkadat

(nem félek én a holt ajaktól, hisz tiéd)

mily cserepes, mily véres! csurg az álladon

a bárányvér; de vértől csókom mitse fél:

vértől a csók csak ízesebb, csak pirosabb.

Hadd csókolom sebed rózsáját homlokodon,

hadd kóstolom! De mért nem szólsz? Beszélj, beszélj!

Mondd, fájt a nyíl? Mondd, fáj-e a sötét halál?

Mondd, bús az élet zord Hádésban? úgy-e bús?

Szerelmetlen, vágyatlan, létlen, vértelen

árnyélet, úgy-e bús volt? Látod te, te rossz,

mért is hagytál el engem? Úgy! de már ne sírj

hisz élünk, élünk, érted? Szólj! Mért nézel úgy?

Ne félj! az örök végzetet legyőztem én,

legyőztem én s a szerelem s a vér s a vágy.

104

Költemények

Protesilaos:

Három órára.

Laodameia:

Ó minő a hangod is:

Szép férfihangod! - Mindegy, mindegy! Szólj, beszélj

Beszéld el, Trója földjén hogy temettek el

ó messze, messze! vittek-é áldozatot,

tejet, bort, mézet? játékot rendeztek-é?

Beszélj! - de mégse! Csókolj, csókolj! Ó sokat

kell még csókolnunk - még sokat csókolhatunk.

Protesilaos:

Három óráig.

Laodameia:

Nézd, feljött a holdvilág:

arany kisértet. Most az oszlop mind ezüst

s Othrys fenyői fémszinekben fénylenek

menyegzői fáklyák gyanánt. Mily szép az éj!

Ó jer velem, mint boldog nimfa és szatir

a lomb alá - még eleget csókolhatunk.

Protesilaos:

Három óráig.

Laodameia:

És ha három óra is,

egy öröklétnél minden perce többet ér.

Ó jer velem! Sohase volt ily éjszakám,

mert élőnél holtat szeretni több bizony.

Apró hadam, a Kéjek és Percek hada

kis talpaik alá szegik a vén Időt

s e három óra győz az örök végzeten!

Ki halni nem fél, mindent, mindent merhet az.

Sohsem szerettelek még így: ó jer velem:

előttünk élet, vágy és véres szerelem.

Protesilaos:

Három órára.

Laodameia:

S akkor együtt halhatunk!

105

Költemények

1. strófa

Fiúk:

Ki a lombokat és az oszlopokat

beezüstözöd és a tengereket,

a haboknak számtalan kacaját,

erdei források szent fejeit

és a földet, mindenek anyját

s a rémeket és a szerelmeket

üdvözlégy, isteni holdfény.

Lányok:

Szörnyű, szörnyű dolgokat élünk,

szörnyű, szörnyű éjeket érünk

harcot, harcot végzetek ellen,

rémes, véres éji szerelmet,

árnyat a vággyal, lelket a vérrel

leget a hússal, tűzzel jegeket,

elevent egyesülni halottal!

1. antistrófa

Fiúk:

A szerelmes nő mindenre merész

s hatalmas a percen a szerelem,

de a percek tellnek, az óra fogy

tün a hosszu vágy, tün a kurta kéj

bosszus a sors és írigy az isten

és változatlan a végzet áll

ki merhet az égiek ellen?

Lányok:

Nincsen, nincsen semmi reménység:

végzet ellen kelt a királynő

holt árny vérzi nászkamráját

rémes, véres bús szerelemmel

pusztul a háza ős Phylakosnak

sírjatok értük, széphajfonatu

fiatal Phylakida-lányok.

106

Költemények

2. strófa

Fiúk:

Iszonyú, amit ma láttunk,

iszonyú, amit ma várunk,

iszonyoknak éje lesz ez.

Lányok:

Szörnyű, szörnyű dolgokat élünk

szörnyű, szörnyű éjeket érünk

félek, félek, mit hoz az éj még?

2. antistrófa

Fiúk:

Akinek szivében egyszer

gyökeret vert vágyak fája,

örök átok hajt ki rajta.

Lányok:

Nincsen, nincsen semmi reménység,

végzet ellen küzd a királynő

félek, félek, mit hoz az éj még?

Epodos

Teljes kar:

Van egy fa, amely dús lombjai szárnyát

szívünkben bontja ki éveken át

és vérünkből kap erőt

és életünkre teríti árnyát

és egy fa se hajt nagyobb koronát

és egy fa se napratörőbb.

Az ifjú szív ennek melegágy

s mindegy neki: nap meg éj:

buján virulnak az ágok;

mély gyökere maga a vágy,

hullós virága a kéj,

sötét gyümölcse az átok

és gyökere annyira edzett

s a virágban annyi a méz,

s a gyümölcsben annyi a méreg,

hogy akinél kirügyedzett

107

Költemények

a halállal harcra merész

s nem bánja, ha rágja a féreg

s nem bánja az égiek átkát

csak öntözi nappal-éjjel

csak öntözi este-reggel

rossz fája sötét virágát

csak öntözi könnyel-vérrel,

úgy harcol az istenekkel.

Semichorus:

Ó jaj, hallga, mily hang volt ez, milyen szívszorult sikoly?

Semichorus:

Sohse hallék ilyen hangot, ilyen tépőt, rémeset.

Semichorus:

Mintha a halálra gyötrött véres Éj sikoltana.

Semichorus:

Megrázkódtak a fenyőfák, bús felhőbe bútt a hold

Semichorus:

Fagyos szél jő, mintha sírból jőne a Halál szele

Semichorus:

Rettegek, didergek, csontom fázik, vérem összefut.

Kar:

Iszonyú, amit ma értünk,

iszonyú, amit ma várunk,

iszonyoknak éje lesz ez.

Iphiklos:

Ó jaj, mit láttam! Ó ti vénhedt szemeim

apadjatok ki! folyj el őrült agyvelő!

nem láthat ilyet ember sarja büntelen.

Semichorus:

Sejtem közelét a halálnak

És érzem, valami véget ért.

Iphiklos:

Ó lányok, ifjak, mélyen keseregjetek!

108

Költemények

láttam Halál arcánál rémesb dolgokat:

királynőtök véresen fekszik holt gyanánt.

Semichorus:

Ó ifjai Thessaliának

sírhattok honnotokért!

Iphiklos:

Amint berontok, hallva éles sikolyát,

ő ott feküdt az ágyon - s minden csupa vér

s férje nevét kiáltva rángott lázasan.

Semichorus:

Hasítsad öltönyöd, arcod

és tépjed barna hajad.

Iphiklos:

És karjai közt - nem tudom, jól láttam-é?

valamely rémes és alaktalan tömeg

fogyott, halványult egyre, mint egy véres árny.

Semichorus:

Ő megharcolta a harcot

s elhullt a végzet alatt.

Iphiklos:

Ó lányok, ifjak, - nem tudom, elmondjam-é?

egy alaktalan, rémes, véres, éjes árny

tűnt lassan el, s az arca fiam arca volt.

Lányok:

Vérszínű virággal

borítsuk el őt

és tavaszi ággal,

mely éjszaka nőtt:

leljen szerelemtől a léthei réti sötéten örök pihenőt.

Fiúk:

És szóljon az ének

és zengjen a lant:

nyugalom szívének

örökre alant,

de dicső legyen itt neve és kora sírja fölött kiviruljon a hant.

109

Költemények

Lányok:

Nem özvegyi ágyban

hamvadt tüze el

nem is árva vágyban

égett e kebel:

úgy gyult el a kéj viharában, mint fiatal fa, ha villám égeti fel.

Fiúk:

Vérszínü virággal

borítsuk el őt

és tavaszi ággal

mely éjszaka nőtt:

leljen szerelemtől a léthei réti sötéten örök pihenőt.

Iphiklos:

Ó Phylakosnak ősi háza oda van

s átok borítja mindörökre bús nevét

szent borzadással mondja a késő utód.

Semichorus:

Szakítsad öltönyöd, arcod,

és tépjed kúsza hajad!

Iphiklos:

Ó istenek: miért kellett megérnem ezt?

Mért nem haltam meg ifjan? gyenge vén szivem

nem bírhat ennyi átkot, ennyi borzadályt.

Semichorus:

Ő megharcolta a harcot.

s elhullt a végzet alatt.

110

Költemények

Recitativ

Új könyvekre

Kik messze tőlem együtt énekeltek -

Ó, boldog verseny, bátor, büszke, boldog

költők, kik együtt, értőknek daloltok,

egy fa levéli mind, testvéri lelkek!

Gondoljatok arra, kit messze rejtek

rejt tőletek, ki ha kóstolja bortok

nem érzi már ízét sem; és ha szóltok

nem érti, s más összhang mit vágya kerget.

Más nyelven és magának énekelget,

mint szél kezében elszakadt levél.

s talán nem ő, hanem a szél zenél.

S a harctól elmaradva úgy figyelget,

mint sebesült, fejét a földre hajtva,

holtig figyel a távol ágyuzajra.

Levél Tomiból

Te nem ismered, ti nem ismeritek

e fellegeket,

melyek az ember vállaira szállnak

elbírhatatlan vasmadárnak:

törpék vagyunk

s egeket hordozunk.

Te nem ismered e földeket; itt

a nyájas szőlő sohasem virít,

a bársony barack nem mosolyog:

itt élni s halni mindegy dolog.

Egy nagy átok ül Fogarason,

mint úrnő ül a várfalakon,

111

Költemények

mint Tizifoné Orkusz falain;

gyakran látom lobogni haját

(épígy lobogott ez árkokon át,

mikor Mayláthot a három oláh

árulva fogta a tornyok alá,

Apafi vörösen ivott-evett,

robogott Bánfiért szemfedős követ,

börtönben zsoltárzott Béldi Pál

s apjáért könyörgött Cserei Mihály)

ó, mennyi átok, ó, mennyi kín!

ki e szörnyü nő a vár falain?

Magyarul nevének semmi szó:

latin neve: Desolatio.

Ő böngész végig e földeken,

s hol sarcos sarlaja megjelen,

meg nem marad egy csenevész kalász:

halász elől halat kihalász

és hálójába vet köveket,.

melyek kitépik a szövetet,

tífusszal mérgezi a kutakat

és láthatatlan ösztökével

a rút, fekete,

fekete, sanda

bivalyokat ölni dühíti.

Ó!

Desolatio!

Nekem e föld halni jó,

ezek a felhők -

(nekem ilyen... szemfedők... kellenek)

ezek a havasok -

(nekem ilyen... sírkövek... kellenek)

melyeket az ördög tolt föl

bábeli tornyokul:

az ördögök ostromtornyai

melyek a... mennyeket... ostro... molják.

Bolyai

»Semmiből egy új, más világot teremtettem.«

112

Költemények

Bolyai János levele atyjához.

Isten elménket bezárta a térbe.

Szegény elménk e térben rab maradt:

a kapzsi villámölyv, a gondolat,

gyémántkorlátját még csak el sem érte.

Én, boldogolván azt a madarat

ki kalitjából legalább kilátott,

a semmiből alkottam új világot,

mint pókhálóból sző kötélt a rab.

Új törvényekkel, túl a szűk egen,

új végtelent nyitottam én eszemnek;

király gyanánt, túl minden képzeten

kirabolván kincsét a képtelennek

neveltek, mint Istennel osztozó,

vén Euklides, rab törvényhozó.

Cigánydal

Zörg az ág és zug a szél

cigányasszony útrakél

feje piros keszkenős

zsír haján a rossz kenőcs

lepedőbe köti bugyrát

úgy viszi a pereputtyát

csípőn kötve csücske kettő

nyakán lóg a másik kettő.

Háti jószág, pereputty:

pici rajkó, jól aludj!

Mezők jönnek, erdőségek

jó vidékek, rossz vidékek

szép hazák,

zöld hazák:

jár a szél és zörg az ág.

Bús szederfa álldogál

pici rajkó sírdogál

bús szederfa naptól szárad,

cigányasszony ina fárad

fára köti lepedőjét

113

Költemények

úgy ringatja csecsemőjét.

Bölcsőt tartja: bölcs a fa;

Szedret adja: jó a fa.

Ad tüzet is száraz ág:

mindenütt csak hajt az ág

hogyha tüz van: a tüz ég is

kerül hozzá kis fazék is

kis fazék

nagy fazék

mindenütt csak jó az ég.

Ágra köti lepedőjét

úgy ringatja csecsemőjét:

»Ági jószág, pereputty

pici rajkó, jól aludj.

Mezők jönnek, erdőségek

jó vidékek, rossz vidékek:

teneked mind jó vidék;

mindenütt csak kék az ég.

Ne felejtsd, hogy ágrul lettél

szederfa alatt születtél

s mint a röpke mag az ágrul,

úgy leszakadsz majd anyádrul

se apád,

se anyád,

se országod, se tanyád.«

Mesél neki rémeket,

dalol neki éneket:

»Ági jószág, pici lélek

milyen jó neked az élet:

hogyha jön a csunya szél,

pici rajkó picit fél

ad tüzet a száraz ág:

kivárod a tavaszát.

Hogyha ég a nap sugára

a gazdának nagy a kára;

neked semmi, kis bolond:

mindenütt csak hűs a lomb:

Cse'bogár,

Cse'bogár,

a gazdának csupa kár.«

114

Költemények

»Mezők jönnek, erdőségek,

jó vidékek, rossz vidékek

teneked mind jó vidék:

mindenütt csak kék az ég.

Erdőn hogyha zsidót látsz,

meg se nézed, neki látsz.

Mezőn hogyha lányra lelsz,

meg se kérded, úgy ölelsz.

Nem hiába ágrul lettél

szederfa alatt születtél

s mint a röpke mag az ágrul,

úgy szakadsz le majd anyádrul

se apád,

se anyád,

se országod, se tanyád.«

Spleen

Lakásom tétlenség szigetje

szeszély sétáló palotám

munkám az ördög kerevetje.

Ami valóság volna tán

úgy tekintem mint a felhőket

és járok a semmik után.

*

Ó jaj! megúntam a mezőket

s a várost már előbb megúntam

megúntam völgyet és tetőket.

Próbáltam élni léha gúnyban,

próbáltam élni szeretetben

és próbáltam élni magamban.

Egy sem volt élet s észrevettem

hogy éltem csak akkor lesz élet

amikor már messze mögöttem.

Amikor régen semmivé lett

életté válik a halálban

de a jelenben nincsen lélek.

115

Költemények

Bolond gazda szolgája, lábam

ténferegve tétován topog

és érzi hogy minden hiában.

Téli dal

melyben a költő magát és társait

bányászokhoz hasonlítja.

Esik a hó, a dal ma megered

esik a hó

a kályha szíve halkan dobbanó

a dal ma szép lesz, mély lesz és enyém

szimbolumokkal teljes költemény.

Mondom nektek, hogy bányászok vagyunk

mondom bizony,

bár elfog gyakran a mélységiszony

s mint aki szédül tornyok ormain,

émelygünk ormos akna kormain.

A bánya mély, az akna piszkos ám

a bánya mély,

az akna piszkos, mint a szenvedély:

forró sötétben fénylő kincseket

keresünk míg valami eltemet.

S talán a víz temet bennünket el,

talán a víz,

talán a tűz, talán a viheder,

talán a föld, a kő, talán a jég,

talán a forró, fojtó bányalég.

Nő- s férfié, egyforma köntösünk

nő- s férfié,

mi nem kérdezzük, hogy melyik kié;

meleg ürben mezítlen dolgozunk

s tán drágakő lesz, amit felhozunk.

Tán drágakő lesz, amit felhozunk,

tán drágakő,

tán gyémánt, koronába illhető,

116

Költemények

tán áldott szén, tán átkozott arany:

mi dolgozunk tovább, vigasztalan!

Egy rövid vers

melyben a költő saját lelkét szólítja meg

és nagyon kegyetlen dolgokat mond neki.

Ó lélek, lélek, mivé kelle válnod!

Idétlen fényre szülted ezer álmod.

Utolsót holtan hordozod magaddal,

mint holt gyermek lelkét viszi az angyal.

De néha éjjel, éjes éjszakákon

mikor magad vagy az egész világon

s az egész világ egymagadba mélyed

minthogyha megmozdulna néma méhed.

Mert ami meghalt, nincsen eltemetve,

mit megtagadtál, nincsen elfeledve

s a megölt gyermek, mint fájdalmas árnyék

kísértetes méhedbe visszajár még.

Egy szomorú vers

melyben a költő azon panaszkodik,

hogy nincsen barátja.

Nekem nem volt barátom,

tőlem mindenki fut,

társaim elkerültek

mint idegen fiut,

idegent, megvetettet,

ki mindég mostoha,

kit senki sem szerethet,

nem is szeret soha.

Magányosnak születtem,

baráttalan vagyok,

így lettem, ami lettem,

mindentől elhagyott,

mindég a szenvedésre

117

Költemények

vitézül víni kész:

magányosság vitéze,

magam ellen vitéz,

barangoló borongó,

ki bamba bún borong,

borzongó bús bolyongó,

baráttalan bolond.

Nekem nem volt barátom,

nem is lehet soha,

örökre már belátom,

maradtam mostoha

nincs szem, amely szememben

a lelket lelje meg,

szív, mely setét szivemben

lakozni nem remeg,

lelkekkel lelkesülni

lelkem hiába vágy

lelkeknek egyesülni

nincsen menyasszonyágy.

Naiv ballada

melyben a költő elbeszéli, hogy egykor nagy sereg

lányokat látott, akik liliommal lelket ölni tudnak

és hogy félt tőlük és hogy kérte őket, hogy ne bántsák

a lelkét, mert a költők lelke e világnak kincse.

Láttam nagy sereg lányokat

sereg lányokat liliommal. -

Akkor a lelkem fájdalommal

küzködött sok nehéz orommal

és láttam mérgezett szirommal

gyilkoló kába liliommal

jönni nagy sereg lányokat

és mondtam nékik: »Lányok,

koldus vagyok én:

de ha meghalok, mégis

e világ lesz szegény.«

Nevettek s mondtam akkor én:

»Király voltam, vittem a gályát,

térdeltem a tenger dagályát,

118

Költemények

valamint Mithras ős bikáját

reávetvén hajóm igáját.

Király voltam, vittem a gályát.«

Nevettek, s mondtam akkor én:

»Talán király se voltam,

csak matróz siheder:

de ha meghalok, mégis

tenger sűllyed el.«

»Szerettem mindent, ami új,

szerettem mindent, ami ódon:

úsztam kanyar, gonosz folyókon

táncoltam a részeg hajókon,

némán poshadtam lusta tókon,

szerettem mindent, ami ódon

szerettem mindent, ami új:

bús zene volt a lelkem.

éltem ütemét:

ha meghalok, az Isten

behunyja egy szemét.«

Egy dal

amilyet a franciák chansonnak neveznek.

Mikor még gyermek voltam

szomoru és szerény

egy nagy könyvesszobába

kerültem egyszer én

s kiálték vágyra kelten:

Elmém hajóra hág!

Mily szomju véges lelkem

rád, végtelen világ!

S bejártam így a multat

bejártam a jelent

s mit bölcseink tanultak

jól tudtam, mit jelent

de célt seholse leltem

és vágyam egyre rág:

mily végtelen a lelkem

s mily véges a világ!

119

Költemények

S szóltam: Könyvek mit érnek?

Mit ér a képzelet?

Választalan had éljek

vidám világ, veled!

s tán elmém vággyal telten

megnyugszik majd ha lát!

mily szomju véges lelkem

rád, végtelen világ!

És a jelent bejártam

s bejártam a jövőt

francia selymet láttam

angol gyapjúszövőt

új farmot messze telken

vad Ausztráliát -

mily végtelen a lelkem

s mily véges a világ!

S szóltam: Minden hiúság

csak egy való: a csók.

Szomító selyem ajkak

és bársonybőr kacsók

kéj, melyet írigyelten

takarnak habcihák -

mily szomju véges lelkem

rád, végtelen világ!

De tengert olyat hol láss,

hogy a mélyére hass?

és hol van olyan forrás

hogy eleget ihass?

Azt hittem, rég beteltem

s ma vágyam újra rág:

mily végtelen a lelkem

s mily véges vagy, világ!

Szerenád

melyben a költő kedvese szépségét dícséri

és a saját szomorú bujdosásait és egyéb

bánatait igen keserüli

120

Költemények

Zeng a nád a tó fölött

zeng a szél a nádon -

édes, álmaid között

halld a szerenádom:

ima rád e szerenád,

tested titkos templomát

dallal így imádom.

Elefántcsont palota

boltozatos melled

kettős márványoszlopa

nyugszik egymás mellett

fejed fenn a vánkoson

tornya, melyen átoson

lágy tömjénlehellet.

Érted, édes, messzirül

jöttem a vasúton

hó közűl és bérc mögül

sáron, havas úton,

nyáron át és télen át

nádon át és éren át,

szálltam a vasúton.

Cirpel most az őszike

szeles őszidőben

felijed az őzike

távol az erdőben

béka zenél, zug a sás,

hosszú volt a bújdosás

teljes esztendőben.

Béka zenél, zug a sás

szél kel az erdőn át

szomorú a bujdosás

ezer esztendőn át,

ezer évig élek én

s mindig, mindig sírok én

az egész időn át.

Babona, varázs

121

Költemények

Nem szánom én az ostobát,

kinek üres a mennyek boltja:

ki méltó látni a csodát

az a csodát magában hordja.

Az este a kertek alatt

jártam és elborult az élet:

az Este varázspoharat

boritott a földre, hogy éj lett.

Hirtelen, árva éjszaka

(szomoru, mégis szép varázs volt);

és a fák alatt egymaga

lassan feljött az óriás hold.

Lám, mondtam, egy arany gyümölcs!

Égő gyümölcs az ében ágon!

Ó melyik napkeleti bölcs

varázsol ilyet Indiákon?

Ó nagy varázsló, titkos Est

ki elborítod e világot.

Kinek nedves ecsetje fest

zajtalan éjjel száz virágot:

varázsköpönyeget terít

kezed és elnyomja a későt. -

Szüzeknek alvó testeit

érni mintázza néma vésőd:

Te mintáztad őt is, te bölcs

sok régi lányos éjszakáján,

hogy érve majd arany gyümölcs

legyen életem ében fáján;

mert te vagy a nagy Érlelő. -

Ekkor a hold feljött a fáról

furcsán mozogva jött fel ő

regélve még Amerikáról.

Felhők kapkodtak szerteszét

hideg sejtelmek szele támadt,

s hallottam ideges neszét

a rángatózó ijedt fának.

122

Költemények

Aranyfürdő, aranyeső, Danaé

Napsugárt csipkéz a lomb és mondja: »Napsugár!

Minden aranyod a földre lehullatni kár:

lásd, mi mily örömmel isszuk égi italod!

Kár a holt földre hullatni minden aranyod.«

És a vastag fény a lombon végighömpölyög

és a levelek szélén a földre lepörög;

vagy levélről más levélre - csordultas pohár -

mint a sok-medencés kútban, kézről kézre száll.

Minden levél tartja néki pici tenyerét;

mindenik kap, mindenik ad, hiszen van elég;

meg se nyomja gyenge markát ez a drága súly

zöld széléről halkan piros napernyődre hull.

Ó te kedves, mért nem vagy most tiszta meztelen,

hogy napernyőd napos árnyát élném testeden

s szomjas hússal innád ezt az égi aranyat,

mint Danaé teste hajdan görög ég alatt!

Vágyak és soha

Gyermek kivánnék lenni, tiszta gyermek

kit nem zavarnak semmi bús szerelmek

s amilyen talán nem valék soha.

A nő szeme, élettel égve telten

rejtett mocsokkal undorítja lelkem:

az élet tiszta nem lehet soha.

Az élet piszkos, csak a semmi tiszta,

az élet mélyén ég a vágyak piszka

s a semmit nem kivánhatom soha.

Ó ezek az emésztő pincelángok,

hogy mint a mécses, lángban egyre rángok

s tán ellobbanni nem tudok soha.

123

Költemények

Hogy vágyamat születve már utálom

s utálva vágyom; és ha lesz halálom,

vágyam halálát nem hiszem soha.

Immár a végtelen vágyára vágyom

s bár végtelen sok, véges mind a vágyam

s végesből nem lesz végtelen soha.

Gyermek kivánnék lenni, tiszta gyermek,

kit nem zavarnak semmi bús szerelmek

s amilyen talán nem valék soha.

Hiszekegy

Nem hiszek én egy istenben, mert bárhova nézek,

istent látok, ezert, s nem szomorú a világ.

Egyike gyilkos, a másika áldott, másika részeg,

egyike zengő ég, másika néma virág.

Mind hatalom, de nem egyenlők az erőre; ha egy int

gyakran a másik fut; gyakran a másika fél.

Egyike fényes, a másika vak; hogy lenne ez egy mind?

Semmi az ami csak egy; semmi sem egy, ami él.

Nem hiszem én az egy istent; hiszem az ezer istent:

azt aki adja a fényt; azt aki adja a dalt;

azt kivel a kin is édes, azt kivel a mocsok is szent;

Kronost az öreget s Bacchost a fiatalt;

az arany Aphroditét s minden derüs égi mosolygót;

holdnak szűz erejét, Artemisz enyhe nyilát;

Zeüszt a komor dörgőt s Próteüszt a tengeri bolygót

és a nyilas napot is, mely a világra kilát.

Gabnaadó bus anyát s lányát, a vidám hazajárót;

erdei lyányokat is s a fura furtfülü Pánt;

látom amint a Moira köröttem fonja a hálót

s olykor az Eümenidák vércsepegős szeme bánt.

Élnek az istenek és még érzi hatalmukat egyre

bárha nem is hisz már bennük a léha világ:

egy isten se szorult a hitre s az emberi kegyre

egyike zengő ég, másika néma virág.

Dal, régimódi

124

Költemények

Hol voltál, irgalomtalan,

míg én sínylődtem egymagam?

Virágot árultak a fák,

mint pettyes szoknyás kis kofák.

Ma nem látok virágokat:

minden virág te vagy magad.

Fű frissesége elveszett:

te vagy ma friss a fű helyett.

Az ezüst felhőt pajkosul

hajadba tűzted fátyladul.

Megloptad a természetet,

hogy lenne piperéd neked.

Kiraboltál tavaszt, nyarat:

énnékem semmi sem maradt.

Vile Potabis

Szerény borral kínállak íme

nem Szekszárd régi lángbora:

ennek világosabb a színe

és szelídebb a mámora

de mégsem altató, butító

s nem durva főleg, s nem hamis

s vélném, baráti körben itt jó

olykornap ily olcsóbb bor is.

Kertem bizony már járta féreg

pár tán még most is benne rág:

de rohadjon a régi kéreg:

adott új vesszőt - új világ!

új vesszőt, mely bár fája vérez

lombja rozsdátalan kihajt:

új vesszőt, amely meg sem érez

most semmi férget, semmi bajt!

Új vesszőt, melynek bár gyümölcse

savanyúbb a tavalyinál

125

Költemények

elég hogy kádamat betöltse

és nektek enyhülést kinál,

ha szátok ízét ronda karcos

rontá vagy édeskés barack -

s nekem erőt új kapaharchoz

veletek, gyűvötény, tarack!

Édes az otthon

Mikor a szőlő leve buggyán

barnul a fanyar berkenye,

kalászt szentel a dűlő utján

az Egyház, az Isten menye,

nap arany sávot vet a falra

s a vidám iskolásfiuk

táskafület lóbálló rajja

a tanteremből rétre fut:

édes az otthon.

Mikor a zsaluk leeresztve,

mert félhomály kell, nem üveg,

Lord hűs kövön, nyelvet eresztve

hemperg - és áll a légysüveg;

keresztútnál, hol tócsa poccsant

máskor, most por füstölg eléd:

izzadtan áll meg s levest loccsant

az ebédet vivő cseléd:

édes az otthon.

Mikor a nappal megin' enyhe,

mikor az ember újra vig,

mikor csupán a beteg renyhe,

amikor a diót verik,

mikor szellőztetik a pincét

s a gazda a tanyán időz:

őrizni a hegyeknek kincsét

fényes fokossal jár a csősz:

édes az otthon.

S mikor a kályha tüze pattog,

mikor a szoba jó meleg,

halkan a régi óra kattog

126

Költemények

s jégcsapot olvaszt a gyerek:

benn nyájas körtől víg az asztal

s a meghitt lámpa gyul korán,

bár új hó ablaknál marasztal

merengni lepkezáporán:

édes az otthon.

Gretna-Green

Kék az ég ma, zöld az ág, -

milyen messze, más világ!

mennyi rózsa, lám a pünköst -

Ámor röpdös négy szemünk közt

- s semmi harc és semmi kín:

mindjárt itt lesz Gretna Green

szállunk, szállunk mind tovább

tefeléd, szép délibáb!

Bájkocsim szemed sugára,

csókos szók az ostorom

Hopp! megszállunk éjszakára

valamely monostoron

- e monostor nemcsak rím,

e monostor Gretna Green

vén kovács ott ősz apát,

aki minket összeád.

Sorsom, borsom mit kivánsz?

legszebb a mezalliánsz:

légy hát, édes ellenségem,

Hófehérke, feleségem

- mennyi illat, mennyi szín!

szép az útad, Gretna Green

mennyi rózsa, mily tavasz

bárányfelhő ránk havaz.

Mennyi szín és mennyi kincs!

szebb ut nincs és jobb ut sincs.

Ez a rév itt Éva réve:

rég ismérem, ezer éve.

- Kinn vagyunk már, hejh de kinn!

Hol van, hol van Gretna Green?

127

Költemények

Meddig szálljunk még tovább

érted ó szép délibáb?

Esteledik az idő,

hűs az árny és zörg az ág -

megaszalt a déli hő

s esttől borzongsz, szép virág

- aggadozva kérded ím:

»Messze még a Gretna Green?«

Jaj virágom, nem tudom

megtévedtünk az uton.

Szökken a kocsim: világom

köd borítja s légi nedv,

lankad utazó virágom,

bennem is a régi kedv

- mennyi harc és mennyi kín!

Messze még a Gretna Green

s szempillámat - ó de kár -

ólom-álom üli már.

Játszottam a kezével

Még most is látom a kezét

hogy ágazott az ujja szét,

oly szeliden, mint ágtól ág

vagy halkan elvál öt barát,

kik váltan is segítgetik

egymást egy messze életig.

Még egyre látom csöpp kezét:

úgy dolgozott mint csöppke gép

a hímzőtűvel vánkosán:

tündérfogócska - igazán -

s hogy gyenge ujját meg ne szúrja,

arany gyüszűt viselt az ujja.

Ó álmodom már csöpp kezét

kerek a halma, völgye szép:

a völgye selyem, halma bársony:

ó gyönyörű táj! ó csodás hon!

128

Költemények

Ott jártak szomjas ajkaim:

arany homokon beduin!

Nem vágy, nem álom, hanem emlék:

jaj milyen rég volt az a nemrég!

Tiz gyenge ága nyult felém

és én izenkint tördelém:

ó arany ágnak arany íze,

arany fa arany ízü méze!

Hát a köröm, a kis köröm!

Mennyi szépség, mily öröm:

üveges kép selyemkeretbe,

melyre a hajnal van lefestve

vagy piros ablak méla esten

vagy rózsaarc egy gyenge testen.

Mert tündértest a pici kéz

mely rózsás-meztelen igéz

s a hely hol összeömlik ága

mint csöpp csipő hajlása, drága

vagy ujja láb és íze térd

s akkor hogy arca hol? ne kérdd

mert tündértest a kicsi kéz

mely arca nélkül is egész.

Még egyre álmodom vele:

ó hogy oly messze közele

s hogy minden e világon itt

furcsa szirtekbe ütközik!

Csak egyszer lenne még enyém

s kedvemre csókkal önteném

szivesen halnék azután

nagyobb örömmel ontanám

kis ujjáért a csobogó vért,

mint száz királyért, lobogóért!

Július

Mint az ölyv két bús madárra

vigyázatlan gyenge párra

úgy jött ránk e szerelem

129

Költemények

mint a zápor a határra

mint a nyári zivatar

oly borusan és hamar.

Most a felhők alatt állunk

csillagokra nem találunk:

minden csillag elaludt.

Vigyázz! most az éjben járunk:

sillanó síkos az út -

ki tudhatja, hova jut?

Láttam amint szeme retten -

ó a boldogság kegyetlen,

nem valami víg dolog -

láttam amint sír ijedten

s mint veszélytől aki bus

finom feje rám borul.

Hallottam hogy hangja csuklott

láttam lelkében a poklot:

szeme fényes ablakán

félős lelke majd kiugrott

óriási ablakán,

amint fölvetette rám!

Augusztus

A falunak tornya karcsú,

körül karcsú könnyü fák

falu fölött vörös arcú,

sárga bajszú holdvilág.

A vasúton szállok messze,

messze, messze csöndesen,

és tünődöm, enyém lesz-e,

vagy már veszve, kedvesem?

Aki egyszer, egy szép estén,

szép csöndeskén rám hajolt,

enyém lesz-e még édeském,

ki egy estén enyém volt?

130

Költemények

Ilyen messze, halk zugolyba

véle volna jönni jó,

hol egymásnak válaszolva

tücsök szólna millió.

Lelkem is itt szertecicáz,

elmóricáz csöndesen,

s megpihen egy fehér cicás

kukoricás ereszen. -

Ó jaj, a vonat megindul,

lassan indul, tétováz

s eltün a táj dombjain tul

zene, hold és állomás.

Nincsen kisértet

(1904)

Nincsen kisértet! Sűrü meleg estén

járhatunk fürtös felhők alatt nyugton,

világos főnket rúdon lengő, súton

száradó leplek immár nem ijesztvén.

Boszorkányt sem már, ösvenyek keresztjén

tündért se lesünk, mosdva régi kúton;

s nagy hajló fák alatt, magányos úton

nem hányunk jelt, mint együgyű keresztyén.

Ha kincsre vágyunk, játszunk vagy lopunk:

nem hajtunk friss gödörnél ingó térdet,

s egy kuvikhangra ásót nem dobunk.

S elálmosodván, ketrecinkbe bújva,

- bátor csibék! nincs róka! - mécset fújva

nyugodtan alhatunk. Nincsen kisértet!

Miként szélcsendben a hajó

Miként szélcsendben a hajó

lelkem ma veszteg úgy lebeg

vitorla nélkül! - Ah be jó,

131

Költemények

hogy most melletted ülhetek!

Talán megállt a vén Idő

s mi ketten élünk már csupán -

ó milyen édes lanyha hő,

mily édes lanyha délután.

Most messze földön senki sincs,

fénylik az ajtón a kilincs:

ajtó előtt a macska ül,

hátát gubbasztva gömbölyül.

Kertben tüzel a tulipán

fejét megadva csüggeteg:

most minden édesen beteg.

A tornácon az oszlopárny

a napsütött fal oldalán

ledől, mint tejben a kalán.

Nincs a világon semmi vér,

tejjel és mézzel foly az ér,

a vékony ér a hús alatt:

azért vagy, édes, oly fehér,

s nézed a fehér bús falat.

Elalszik minden - mily varázs!

Már alig zümmög a darázs.

Vállad vonala betegen

omlik el kebled vánkosán

s úgy csüggök fényes szemeden,

mint hipnotizált, orvosán.

Altass el, édes, engemet,

s álom hajóján messze vigy

ah ez az álom - eltemet -

és ah! maradna mindig így!

maradna mindig így...

így...

mindig így...

Anyám nagybátyja régi pap

Anyám nagybátyja régi pap,

lilaszin övvel, kanonok,

sárgatag ujján nagy gyürű,

az arca sápadt és sovány,

arany keretből feketén

132

Költemények

apró szemével kivigyáz

a szép világos nagy falon.

(Nem mer csengetni rímmel, mert tudja jól dalom,

hogy minden régi kép kisértet a falon.)

Ma már csak itt él e falon,

de hajdan Rómában tanult,

volt kispap ott, pirosruhás;

ma már mellén aranykereszt,

ma már lilával díszruhás,

bölcsen vigyázni megtanult:

ma már csak itt él e falon.

(Nem mer csengetni rímmel, mert tudja jól dalom,

hogy minden régi kép kisértet a falon.)

Kisértet, nemcsak a falon,

mert lelkemből is kivigyáz

villogó szeme feketén

(bölcs arca sápadt és sovány,

sárgatag ujján nagy gyürű)

lelkem mélyén egy kanonok

fülel, valami régi pap.

A költő életének pusztájáról

és arról, hogy e pusztában kedvesének

teste oázis, szemei enyhe kutak, és a

Reája való gondolat a Vágyak karavánjának

vezetője:

Ha győzve reggel álmom, lelki csöndön

gondolatod, mint megtérő barát,

fölfénylik bennem: boldogan köszöntöm

mély elmém édes Dominátorát.

Ki vágyaim vezére - így köszöntöm -

vezette tikkadt Vágyaim sorát

kútfőig, melynek vízével leöntöm

éltemet, ezt az égő Szaharát!

133

Költemények

Mert éltem csak egy égő puszta láza,

és lelkes tested benne dús oáza,

hol kettős kútra lelt a karaván.

S Gondolatod, hajtani hűs vizére,

lelkemnek nyáját, vágyaim vezére,

mely halkan kél. Mint nap a Szaharán.

Oly szomorú, hogy oly nehéz megélni

Oly szomorú, hogy oly nehéz megélni

és hogy a szépből csak az álma jut,

és hogy a pénzből jó ha mára fut,

s minden erőmet értte kell cserélni.

Oly szomorú, hogy akit szeretek,

talpig nem öltöztethetem brokátba,

nem híhatom lakni aranyszobákba,

és hogy fillérért únva csüggedek.

Oly szomorú, hogy múzsám így kiáll

árulni hulló kecseit miattam:

oly szomorú, hogy perceim eladtam

s időm bora idegen kádba száll.

Oly szomorú, hogy nem fektethetem

gyászos fejem egy csöndes ölbe tétlen

hosszú napok során, e gyönge télben,

tünődni a halálon, s életen.

A nargiléht és ottománt kesergem,

ládámban és szivemben nincs arany,

lelkem körül a munka mocska van:

Nemes tétlenség, nemesíts meg engem!

E komor június havon

134

Költemények

E komor június havon

mely mord akár a november,

emléked mely tájakra von,

te mord novemberi ember?

Emlékszel, egykor, mint folyott

pünkösd két napja vidáman,

s az örömökre, miket ott

alig vettél vala számon.

Keresd most őket együvé,

mint gyöngyszemeket, ha szerte

elhulltak, mert gyerek füzé,

ki újra szerteseperte.

A Sors a játékos gyerek,

ki gyöngyszemeid zsinorját

elvágta: s most pereg, pereg...

Ki lelheti régi sorját?

Szeretted mindig a jövőt:

de most imádod a multat.

Miből van, látod a jövőt:

csupa multból, megtanultad!

Nézz hát a multba, és a jót

a multból éld a jövőbe:

hányd-vesd a lelked, mint hajót

hányja takács a szövőbe.

Kergesse multba és megint

kergesse jövőbe lelked

emléked motollája, mint

hajót a takácsé kerget:

így lesz oly szőnyeg életed,

melyben a szálak, a színek

összefonódnak élveteg,

úgy mint versedben a rímek.

Az életemet elhibáztam

Az életemet elhibáztam,

rossz szögletet mértem falán,

törölhetetlen drága vásznam

terhes szinekkel mázolám:

135

Költemények

emlékből raktam össze rőzsét,

multból máglyát jövőm alá,

s tegnap tüzére holnap hősét,

magamat dobtam égni rá.

Ah, mennyi szépre, mennyi jóra

lett volna bennem késve mersz!

De hasztalan töpreng az óra,

ha ihletet nem ád a perc.

Az órák és évek kövéből

nehéz kriptát emeltem én:

az évek falának tövéből

nem költ föl többet több remény.

Kriptámban hát nosza kinyújtom

rossz, multak-törte testemet

és máglyámat vigan kigyújtom,

melyről fölkelni nem lehet:

Lelkem! ha éltünk lángba lebben,

legalább szép legyen a láng:

minden bibornál fényesebben

adja palástját ölni ránk!

Palotai est

Végre falun ér az estem

nincsen este Budapesten

s én az estét kedvelem

este az én reggelem

lelkem mint a rossz madár

nappal alszik, este száll

amikor te becsukod,

kinyitom az ablakot.

Álmosan borúl a nap

vörös arccal az égaljra

mint a részeg az asztalra

és az árnyak hullanak

nyúlanak

és a fények szelidülnek

és a sarkok feketülnek

és a lángok gyullanak

gyullanak.

136

Költemények

Minden ablakot kitárok

minden gondom elszivárog

és egy palotára várok

melyet a csönd ujja rak.

És a csönd hangjára várok,

messziről képzelt bojtárok

néma nótát fujjanak.

Messziről csodára várok:

tünjön föl egy új alak!

Messziről egy rémre várok:

takarózzon be az árok,

szerelemben ijedt párok

paplan alá bujjanak.

Messziről egy kéjre várok

messziről egy fényre várok

melytől meggyógyúl a vak

és a látóra hull hályog.

Messziről egy holdra várok

melytől elvakúl a nap.

Immortale Jecur

Férges aggály, kétely-métely,

késő bánat: ebi gond

kétségnél kínosb reménnyel

mennyi ront és mennyi bont.

S nem száll nálam áldott múzsa,

nem, a bajt enyhítni, báj:

napon únt munkában húzva

kétszer fáj az, ami fáj.

Májam mint a Titán mája

rágva újul, végtelen,

s a remény paródiája

viszkető sok kételyem.

Égek: olajjal ne öntözz,

hagyj el, fárasztó remény:

hűsben: hálóból varrt köntös!

hőben: sósvizes edény!

137

Költemények

Fájó, fázó ének

Ó gondok, gondok, holnapok!

egy gondtalan mát hol kapok?

Szőnyeg-puhába betegen

búni hiába szigetem:

szivem verését halk ölén

csak annál jobban hallom én.

S nem hágy e belül ágyuzó

nyugodni tikkadt ágyuszó.

Rég mélyről únott hangja bánt

előbb sülyedt harang gyanánt:

de zord kohóba sülyedett

és a harangból ágyu lett.

S tép, tép e belül ágyuzó

lelkembe tikkadt ágyuszó.

Kifelé csupa sánc, perem:

befelé lelkem meztelen.

Fájón mezítlen, mint beteg

zománca-vesztett fogideg.

Úristen, ami itt hibás,

ki lesz eltömni Messiás?

Jámbor halászt, hiszem, lehet:

hanem ki vált meg engemet?

Adj Uram, kinek mit szeret:

az éhezőnek kenyeret,

s szomjazónak hűs italt,

a fiatalnak fiatalt,

adj az öregnek szép időt:

hadd üldögéljen ház előtt,

138

Költemények

adj, Uram, néki friss erőt -

de nékem adj már pihenőt!

A csengetyűsfiú

Minden reggeli látomásból

szemem mögött dal erjed, érik

mint nyílt hordóban aromás bor.

Ázik az utca friss aranyban

reggeli csengő csengi végig:

ezüst hal az arany folyamban.

Ó, reggel, gyermek, gyönyörűség!

kertek falán át egy karaj lomb

tán a csengő szavára hajlong

ó, szent reggeli csengetyűsség!

a kapu árnya aranyat vág.

Gyenge a nap, szelíd az árnyék

s a lombok zöldje halovány még

kacag a csengő tiszta zajjal

s nyíló kapukból friss leányok

csengetnek vissza víg kacajjal.

Nyíló kapukba mind kiállnak

sorfalat állva mint királynak

hónuk alatt egy kicsi teknő:

hódolni drága adományok

(drága nap aranyozza reggel)

s a csengő egyre közelebb jő

a nagy csengő a kis gyerekkel

s mögötte súlyosan döbög

a méltóságos nagy szekér

rejtelmes szürke födelekkel

a verőfényes távol utcán

s megáll, ha egy kapúig ér.

S az egyik leány közeleg,

feszíti mellét, nyújtja karját;

s nyílnak az ajtós födelek,

melyek a tág kocsit takarják.

Úgy tartja, nyújtja válla, karja

az adományt, a drága ládát

139

Költemények

mint antik urnát régi szobrok;

s amint a vak szekérbe önti

ezüstből látsz fellengni fodrot

a por gyémántját, füst ezüstjét,

szent áldozatnak ritka füstjét

nap felé szállni a szekérből.

Ó, mit nekem hogy a szemétből!

Isten szemében nincs szemét:

fürtödnek, melyből borod erjed,

ne hányjad el rohadt szemét:

attól édesebb lesz a bor.

Inkább gyönyörködve figyeljed,

hogy napban gyémánt lesz a por

s hallgasd a szemetes-zenét

amint utcádon csengve terjed.

Ecetdal

Gondoltad volna egyszer, erődben és szabadban,

robogva tüskön által, mint kit a nap vakít,

hogy lesz hogy fáj a szúrás, hogy este félsz magadban

és milyen jól esik majd szeretni valakit?

Nem fogsz szeretni senkit, gondoltad, úgy-e, bátor,

csak lányok gyenge mellét, üdítő hűs szemét,

friss fénybe fürdő fürtét, mely nyílt hajnali sátor

s a testükből szürődött, lelkedbe szürt zenét?

De ezt is nem becsülted - bezzeg ma visszarínád

lehetne, visszahínád elejtett perceid,

lenézett zsenge mustod tapadós ajkkal innád:

de ecet lett belőle, hogy elvont szájjal idd.

Forratlan zsenge mustod, hogy forrjon, hagyni vesztéd

s emlék-levendulából lett almod ecetágy

borát is újra forrni erjesztéd és eresztéd

s ó jaj, mi jaj-izű lesz, ha kétszer forr a vágy!

Most temetőn dülöngesz eceted únt izével,

készen már, régi részeg, hogy a vizet papold,

s izetlen nyúgalomnak keverve hűs vizével

hűs szeretet borát idd, szesztelen enyhe bort.

140

Költemények

De benned enyhe nedv is hamar forr égetővé,

szesztelen nem maradhat kádadban érzelem;

így válik könnyü könnyed maróvá, étetővé

és cseppjeit sziszegve nyeled szegény... nyelem...

Szegény most, gyenge versem, menj árva kis pityergő,

véremnek verse mégis és nékem drága vers,

ki vallod a világnak, hogy még erembe csergő

a régi furcsa taktus s helyettem sírni mersz.

Haza a telepre

Rég elmaradt a fény, a körut;

a villanyos a sötétbe fut.

Ó, Istenem, megint egyedül:

az ég, a föld megint megürül.

A villanyos az éjbe szalad:

kék villanások a sín alatt.

Ó, távoli villany, száz régi est! -

rideg hátad mögött, Budapest!

Örömvölgy-utca, örömtelen:

szeszgyár, kis korcsma, köz-szerelem.

Kültelki házak udvarai,

hol nappal a korcs kintorna rí,

s hol az éjben, kéjben, szenvedőn

nyögi párzó macska a háztetőn,

jaj, gyermekhangon, az Állati Lét

kitettje, iszonyu kényszerét.

Sivítva surran az éji sinpár

fölött a kocsink s fordulva himbál

a Ganz-gyár únott falainál

hirtelenebbül a nappalinál.

141

Költemények

A gyár, a Ganz-gyár, ó Mária!

s a pesti lapos Kálvária!

A gyár tetején nagy éjjeli nap rak

tüzet vörös-izzón, nagy kerek ablak.

Leszállni, haza, az éjszakán -

ó, régi éjek! régi magány!

Ó, hol van a könyv, lekötni a lelkem?

Vagy hol van az álom, oldani engem?

Hol van a Múzsa, holt szeretőm?

Félek egyedül már, mint temetőn,

vagy mint aki egy halottal aludna -

Ó, kocsira! vissza! fénybe! körutra!

Merceria

Mindig gálában, mindig új divatban

forog a drága hölgy a kirakatban.

Nincsen egy gombostűnyi hiba rajta:

fehér a foga és piros az ajka.

Szabályos arca mindig mosolyog,

mindig vidáman, egyformán forog.

Mindenfelé forog, jónevelésű:

sohasem esik ki hajából a fésű.

Tartása egyenes, fejet nem ingat

merev szemével sohasem kacsingat.

Körülcukrozza fénnyel őt a villany

s ő mosolya cukrával visszavillan.

Örök pompában úszik és csodálják

a kirakatot érte körülállják.

De bármi szép kivágott melle, karja

nem ér fel hozzá az óhajok alja.

142

Költemények

Mert hol az angyal végződnék a nőben

ottan végződik ez a nő: csipőben.

Oly tiszta, mint egy angyal s oly tudatlan

de mindig szép ruhában, új divatban

forog a drága hölgy a kirakatban.

Őszi harangozó

Az idén korán kilelt az ősz

széltől lúdbőrzik saraink puhája:

siess harangozó! az alkony megelőz.

Morc pityergős már az ég orcája

mint gyermeké, ki mécset tör feléd,

mert elveszett aranyos labdája.

A durva szél a fáknak levelét

söpri, söpri, melankolikussan

mint holmi durcás, duzzogó cseléd.

Én nem tudom, hogy útam merre fussam

s a nagy vágytól lábam csak ténfereg:

mennyi rossz szem néz már rám gyanussan!

Nem merek s únom, hogy nem merek

dacból előttük levetkőzni pőrén

s szemetektől megkopni, emberek!

Mint bakfislány éjjel letolja dőrén

paplanát, ingét, hogy Isten szeme

korcsolyázzon legalább síma bőrén:

perverz lelkem épúgy tolja le

takaróit az utolsó szálig

mikor maga van (Isten látja-e?) -

más előtt nyakára húzza állig

mint a szemérmes vénleány, a Föld,

fehér paplant von magára nyárig,

143

Költemények

amint levedlik testéről a zöld. -

Máris messzebb járja a régi táncos

körül, a Nap körül a régi kört,

hogy az ne lássa, hogy a bőre ráncos

a sártól s szeme nemsokára holt

üveges lesz a fagytól, régi lángos

napbanéző tekintete zord

(nem a napé már, hanem a halálé)

s fürte olyan egykettőre ősz

mint siralomházban bukott királyné.

Siess, harangozó! A halál megelőz.

Októberi ájtatosság

Távozzál el Uram én tőlem. - Jób könyve.

A kórus padján, honnan a rácson át

látni a templom sok kicsi villanyát

mert az imát villany kiséri

s új tüze régi Urunk dicséri:

a kórus padján egymagam ülök én,

mint egy kárvallott, elkeserült legény,

bárány-e, bárány-e vagy farkas?

Szól a litánia: lelkem, hallgass!

Uram, ki úr vagy száz seregek fölött,

teremtesz és ki ellened, eltöröd,

világokat vegyítesz, sujtasz,

s lelket a lomha rögökben nyujtasz,

te, kit magasztal a zenit és nadir

a jármod édes és a csapásod ír:

jármodba fogj be, csapj meg engem,

mért nem örök diadalmad zengem?

Mért zengem a csúf, kór kicsinyek hadát,

a földi szégyent, béka-egércsatát,

a halni születőknek éltét,

únt bajok újszerű visszatértét?

144

Költemények

Tán azt hiszem, hogy sok kicsi sokra megy?

Pedig a soknál mennyire több az egy,

az Egy, aki Valaki, mégis,

akire hallgat a föld is, ég is.

Egész világunk mind csupa látomás,

folytatott álom, lassu lidércnyomás,

de legcsodásabb látomásunk

te vagy, Urunk, te vagy, égi másunk.

Te a nagy Álom, te vagy a fő Lidérc:

a tested lélek, hanem a lelked érc,

érclelkeddel lelkünkre fekszel,

századok ülnek el és növekszel.

Kórus padjáról, halld, sürü rácson át

küldöm tehozzád, Isten, ez új imát:

hatalmas vagy földön és égen:

adj, magad ellen, erőt énnékem!

Reggeli ének

A reggelt éneklem, az enyhe szépet

Ó reggeleim!

jó reggeleim!

Testem mint egy eleven béke ébred

Tejjel és mézzel folynak ereim.

Lelkem kilép az álom fürdejéből

Megint üde már

oszlik köde már.

Kilép az álmok sötét erdejéből

s egy dombra száll, egy kedves dombra száll.

És így néz széllyel hajnala hegyérül

mély multja fölé,

mult mélye fölé

s a tegnap és a tavaly köde gyérül

lába alatt, amint néz lefelé.

Nézi, mint új ruhán foszolni fércet

a táj köd-egét

homályüvegét

145

Költemények

s a kukoricaszál, a lenge, délceg

hogy hajlogatja tollas süvegét.

S a völgy fölött lassan mélyülve kékell

a szerte határ,

mit a menny kitár

s egy messze vers ébredő ütemével

kóvályg benne, mint hajnali madár.

Atlantisz

Egy világ, amely lemosdotta az életet.

Búvár leszek én, kaucsukból gyártva ruhám, süvegem

úgy nézek a két kaucsukba szegett karikás üvegen

bukdosva botor léptekkel a sűrü nehéz víz alatt

és nézem a hajladozó suhanó sima kúsza halat

a kicsit, a fürgét s a nagy halat, a kicsi néma vadászát

virágszerü állatok áloméletü nyíladozását

a piros koráll eleven hegyeit, virágszigetét

a rettenetes fejlábu polyp Medúza-tekintetét

száz szép halavány színt kéken a víz remegő üvegén át

és látok egy elsüllyedt várost, félig leomolva, némát,

egy holt mesevárost kéken a víz remegő üvegén át.

Hintázik a habban nagy fala - mind csupa márvány.

Csikosra, sikosra moházva bekente a vízi szivárvány.

Hab rongyaivá rezgése miatt szétpikkelyeződik a színe

kikorhadt rég minden kapuja. - Belépek egy helyen. Ime.

Egy nagy terem - babylóniai. Még szobrok, oszlopok állnak

és függönyöknek aranyrudai (holt kincs a gyenge buvárnak).

Márvány, meg arany, meg drágakövek (vagy élő vizi virágok?) de bibort s ami volt más drága szövet, a víz sava rég kirágott.

Még aranyváza a trónnak áll, de már faülése kikorhadt.

Csönd van, csak az ablakokon suhan be néma komor had

mint nagy madarak, tányérhalak, az oszlopok erdejében

olajos lomhán keringenek, szobrot kikerülve szépen.

S a szobor mögött lámpám besütöm a sötétlő néma zugolyba:

porló halom emberi csont van ott, ahová a víz sodorta.

Halott világ! Csak a víz eleven és szerte rezgeti selymét

ruházva a halott köveket s a csontok kriptai termét.

Másutt a halál magára veszi a föld süket öltönyét

itt áttetsző üngben mulatoz, követve a víz ütemét.

146

Költemények

Játszik selyem kék fodraival és táncol ős ütemére

szerpentin táncosnő gyanánt az óceáni zenére.

Azután lámpám a szoborra sütöm: hamit kinézhetek abból

egy Aphrodité Anadüomené, amint kikel éppen a habból.

Azóta hej megint lemerült s nem látja ember a pőrét

halak dörlőznek combjai közt és víz simogatja a bőrét

nedves haját fősülgeti még mint rég a régi mesében

s örökre fürdik meztelenül a zord Óceán vizében.

Csak én vagyok itt aki emberi még és lelke se, teste se márvány, nehéz a víz és nincs levegő: bukdosva fulladok árván.

Csak nem szakadt el a gumicső? vagy a láncnak csigavonója?

Hé emberek! ne hagyjatok itt! fel! a levegőre! hajóra!

Vakok a hidon

A csöndnek

folyóján

pár deszka-

darab.

Mi zajból van e csönd? Zubog zúg a hab.

Támolygva

tolongnak

a hídon

vakok

kis görnyedt, japános, naiv alakok.

A lelkük

a testből

ki sem lát

soha.

A deszkát belepte iszamlós moha.

Se korlát

Padlóig

se hídrács

derékban

legörbülve

letörpülve

mind

mind

lenn útat magának kezével tapint

147

Költemények

üres szemgolyójuk

faruk meg feltolva

szanaszét tekint

a zord égnek int.

Mind bukdos

És olykor

És olykor

botorkál

kezével

tört lécen

gyámoltalanul

a semmibe nyul

hintázni tanul.

És néha

És néha

fülükbe

szemükbe

jön egy

csap egy

csobbanás:

loccsanás:

a Csöndbe taszítja le társát a társ.

S mi zajból

van e Csönd?

Zubognak a

habok.

A Csöndnek kis hídján tolongnak a

vakok.

Egy bús fűz hullatja ágak záporát.

Széles hold kacagja, mint gúnyos barát

szegény kis támolygó vakoknak farát.

Isten kezében

Keresztény makám

Mint a régi szentek száján írt szalag kilóg - úgy e versből e prológ.

Egy középkormélyi theológ - gondolhatta, gondolom - (nem

skolasztikus talán, - ki üvegből fújja várát színtelenre - hanem kinek üveget fest lelke szennye - kinek minden régi szó egy régi kép, - testi misztikus talány, - mert az eszme hűs, átlátszó, tiszta, színtelen üveg - s csak a test a misztikus, vak, s szennye szín és bűne szép) - egy ily ős poéta-doktor: nagy palást, tanársüveg

- bájos régi doktorom - gondolhatta, gondolom - úgy mint én diákkoromban - pécsi kis templomban, - volt török mecsetben, pillér rejtekén, - zöldet látva, szédelegve illatsúlyos tömjénfüsttől, -

ideges gyerek, szegény, - nézve nagy bizonytalan, hogy az oltár gyertyája füstöl, - láthatatlan száll a füst, hőn-olajzó gyertyapára:

- látni mégis, mert mögötte... reszket az... aranyangyal...

148

Költemények

lábaszára... - elcsavart barokk lábaszára, sűrűn arannyal eresztett,

- mint hőforrás forró fürdejében gőzringatva reszket - meztelen. -

*

»Elhiszem, mert esztelen.« -

Kép a szó és test a kép és szó szerint a régi Irás, - hogy az Úr saját alakját adta volt az ősagyagnak, - istenképet az embernek, bár az Isten testtelen. - Testtelen és képtelen - testtelen, mert végtelen

- végtelen és kezdtelen - - elhiszem, mert esztelen - (gondolhatta, gondolom) - esztelen, mert végtelen, mint maga mélye az anyagnak. -

Igy: »Az Úr kezében élünk«... ez egy óriási Kéz - szószerint,

- testi kéz és végtelen tárt tenyerén mozgunk mi aprók - (képzeld bájos doktorunkat kúszni tupri méltósággal - a hüvelyk alatti bütykön...

ilyet tán már álmodál... - vagy szép nőt kínál a nagy Kéz: ízes étket drága tál) - szószerint - test szerint -: mind az Úr kezén mi aprók, szende szentek, ravasz rablók, - én... te... mind... - (ez egy óriási Kéz) - itt úgy mint Amerikában, mindenütt a tenyerén, mert mindenütt van az egész - mindenütt van minden sejtje, minden sejtje végtelen - (képzelem, mert képtelen) - mindenütt épen tenyérrel emel e nagy égi Kéz. -

Néztél már kacsót nagyítón? ujja vastag, ránca mély, pórusokkal árkos. - Képzeld most, hogy pórusa tágul, ránca szétmegy, kék ere mállik - szerte híznak ujjai; s nagy nagyítód távolítva már a kéz egy sárga táj, - nyúlt, alig hullámos, mind a láthatárig - és e sárga tájon minden-minden rajta - egy-egy tornyos város, mint egy cifra torta - hegy... kazal... víz... nagy hajó - messze sínen éjhált waggon... szaladó masina-táltos - itt úgy mint Amerikában... rajta fellegkarcoló - rajta jár, ki merre megy - mindenütt van: ezer-egy

- minden alatt, mindenütt e sárga Kéz - térdem alatt pécsi kis templomban - (gondolám diákkoromban) - kóruson, földszinten, rajta térdel minden néki hódoló - szinte rémlik üvegárnya, füstbe, levegőbe,

- hogy a szószéket, papostul, tartja lebegőbe - s talpa alatt a pillérnek rajza terped e tenyérnek - messze málló jósvonások nagy memento »M«-je vásog - minden alatt e nagy »M« láttalan és

sejttelen - mérő szemeink elől a méretlenbe szétfolyó, - mert egy teljes végtelenség minden isten-sejt-elem - végtelenbe vastagodva Isten minden ujja szétáll, - olyan nagy, hogy meg se látod, mert csupán a határt látod s ez határ nélkül való. - E tenyérnek bőre színén mozog hát a féregember - nem mint egy kató-bogár, mely 149

Költemények

ujjról-ujjra sétál: - még a szomszéd pórusig sem álmodhatik sejteni...

Ó, ha egyszer ez a nagy Kéz le találna ejteni!

- Vagy leejt, ha meghalok? - (Szédültem diákkoromban - pécsi kis templomban - szédültem és reszkettek az aranylábú angyalok.) -

Ó, nem ejt, hová is ejtene le, - ahol őrt nem állna tárt tenyere?

- Hanem minket, akik itt, - kívül húsa végtelenjén, - végtelenje színe fennjén - kivirágzunk egy kicsit, - egyenkint e roppant - kéz a nagy sötét Maroknak tompa végtelenébe roppant - és szorít, szorít, szorít - úgy mint rég a bájos Doktort, a középkorit: - előbb szemét elborítá, - aztán lelkét kiszorítá, - aztán húsát szétporlítá -

aztán-aztán mindmaig - őrli-őrli csontjait...

Illusztrációk mindenféle könyvekhez

1. Világhistória.

Egy római, kilépve Liviusból,

nagy, méltóságos, szónokló alak,

vas ércből látszik és nem lanyha husból

előttem lassú léptekkel halad.

Parancsot oszt; s a vértanúk a guzsból

jajgatnak, mint a téli madarak.

Én térdelek; s szól a pribék: »Ne guzsgolj!«

S int kínom, pálmám és az égi lak.

De jaj! nem merek a kínpadra hágni

kész inkább Divus Augustust imádni

és eskümért már jön a botos augur.

Egy kört csinál: Procul este profani!

S míg morganak unalmas babonái

ó, holt Athén! neved szivembe jajdul.

2. Detektívregény

Egy mozipark, egy pompás mozipark

fenyvek, veranda és az éji fény,

150

Költemények

mely elsikamlik a lépcsők kövén;

egy rács, amelyet markol durva mark:

a betörőé; hág a durva sark

nyomát a fehér kőre letevén;

egy rándulás - és feltünik a vén

fej: szántott homlok, vad szem, görcsös ajk...

Egy mozipark, egy pompás mozipark.

Benn a villában a kisasszony alszik

és szerteszéjjel szunnyad annyi rét.

Csodás nyugalmu éjjel. És a halk,

sík vászonégen végig szinte halszik

a tücsök, hogy bezengi a cserét.

3. Régi magyar irodalom.

Ihol ama híres gróf Listius László

írtam krónikámat, magyarokért gyászló,

ritmusban a gaz tar vérpatakot gázló,

fegyver, hadieszköz, címerek és zászló.

Haj mit ér az fegyver? haj mit ér az virtus?

Plutó országában elhallgat az ritmus.

Egy igaz dicsőség, melyet szerze Krisztus

ragyog örökkétig, égi amethystus.

Későn ugyan bántam, ugyan megsirattam,

hogy a Krisztus igaz utait elhagytam.

Hóhér fene marka fenyeget most engem.

Hóhér bárdja küldi Isten elé lelkem:

az leszen bírája, akinek adósa. -

Könyörögj érettem lybanoni rózsa!

4. Modern vázlat

B. M. verskötetéhez.

Egy furcsa vidéken bolygok

és lengetem árva sarlóm

hol minden epedve boldog

a nagy nők hevernek a tarlón.

Ezek a nők nem is élnek,

151

Költemények

e madarak sohse szállnak,

e szél csak szele a szélnek,

ez árny csak árnya az árnynak.

Egy furcsa vidéken élek,

amelynek a hold a napja,

amelynek teste a lélek

és lege a semmi habja.

Folyóvize léghabáram,

puha földje álompárna,

amelynek élete álom,

s maga a halál az álma.

Ezen a furcsa vidéken

csöndnek hívják a szerelmet

felhők hevernek az égen

a mezőn nők, nők hevernek,

lelked puha csókkal hintik

testedbe halkan omolnak,

mély, mély ölük neve: mindig,

sötét ajkuk neve: holnap.

5. Nyugalmas téli kép.

Életem margójáról.

Olyan csöndes előkelő utcák,

annyi kedves, nemes villaház:

itt a hintót még paripák húzzák

itt a pénzes nyugalom tanyáz

itt az úri elvonult családok

bubusgatják gyermekeiket

ha a várost tengernek mondjátok

ez egy békés árnyas kis sziget.

Tél van most. A hófehér falombok

ciframintás stukkatur plafon

udvarokban hófehér galambok

ugrálnak a hófehér havon.

Vaskapukon zuzmarával mintáz

a finom fagy - efemér relíf

fenn az égen pelyhes dunnán hintáz

egy fehérbundájú friss, naiv

tizenkétesztendős gyermekangyal

dunna közül néha lekacsint

152

Költemények

(szeme huncut, félig húnyt és kancsal)

s a csöppke kis leánynak leint

kit az utcán, kapu előtt, gondos

melegen felöltöztetve lát

zsinoron vezetni egy bozontos

hosszúszőrü nagy fehér kutyát.

6. Ligeti részlet

Csavargók csavarogva ketten

a fákat nézik a ligetben.

S búsan az egyik mondja: »Pajtás,

az én életem sárga hajtás.«

S a másik szól: »Hordtam a zsákot

és minden zsák nyakamra hágott.«

Csavargók csavarogva ketten

hintókat látnak a ligetben.

S búsan az egyik mondja: »Pajtás

az én életem lassu hajtás.«

S a másik szól: »Hordtam a zsákot

ki könnyü volt, előmbe vágott.«

Csavargók csavarogva ketten

lányokat lesnek a ligetben.

S búsan az egyik mondja: »Pajtás

az én életem rossz ohajtás.«

S a másik szól: »Hordtam a zsákot

mért is szeretem e világot?«

7. Utolsó kép.

Nézd! Áll valami óriási bál

egy táncos örvény szíveket cibál.

Illatos felhők nyúlnak szerteszét:

bugyborgó zene, csiklandó beszéd.

153

Költemények

A nagy zajtól hunyorgnak fényszemek,

sugarak pántlikái rengenek.

S a nagy fénytől mint ázott angyalok,

vakulnak és fakulnak a dalok.

Tenger a fény itt és a zene szél

s a vidám világ vihar és veszély.

Kabala

Egy

mennyi mindent próbáltam én - de minden egyre megy.

Kettő

az egyből kettő sohse lesz: magányos lelke meddő.

Három

rossz útra visztek, életem, szerelmem és halálom!

Négy

négylevelű nyil útadon - vakon mellette mégy.

Öt

a sorsod öt kemény pecsét - ne hidd hogy föltöröd!

Hat

bár építnéd mézednek a szép hatszög mézfalat!

Hét

de te utazni kergeted a Göncöl szekerét.

Nyolc

a Nyolc a harapófogó, hogy égve fölsikolts.

Kilenc

kilenc hónap, miért tevéd, hogy engem fölteremts?

Tíz

az egyhez még egy nulla kell: a léthez Léthe-víz.

Tizenhárom

Hiszen várom:

majd jön valami semmin út, valami vizen álom.

154

Költemények

Béke és háború közt

Hadjárat a semmibe

Strófák egy képzelt költeményből.

1913

Ó, mind akit szerettem életemben

s ki lelkemet szeretni még merész,

figyeljen most, talán megérthet engem,

bár hangom szerte tárult mélybe vész,

mint egy örök sodor halásza zengem,

amiről még álmodni is nehéz,

ragadójába markolok kezemmel

s merni merem, amit más nézni sem mer.

Ó, lelkek teste, élő folytonosság,

mért folysz el? És te testek lelke, szám,

miért folyamodom hiába hozzád,

elmém hazája, régen únt hazám?

Mért osztanám mi nem való hogy osszák?

s a mondhatatlant mért reméli szám?

Jobb volna nyugton és szó nélkül élni,

csak élettel s szerelemmel beszélni.

De nem lehet. Már nekem ez az élet.

Már nekem ez a legjobb szerelem.

Az én egyetlen mezőm erre széled,

ez egy kapú van nyitva még nekem.

Ha ez bezárul, az már az itélet,

melyet fejemre mérend kedvesem,

kit annyian epedtek, örök asszony,

ki van, hogy ezreket dalig rikasson.

Ki van, hogy minden nemes őt imádja,

amikor mást már nincs imádnia.

Kinek vágyára a halálnak vágya

155

Költemények

jöhet csupán: a Filozófia.

Szólj hát szerelmem, szólj halálnak bátyja,

élet öccse, csalódások fia,

szólj, énekeld az égi nőt, a drágát,

sirassad új szavakkal némaságát.

Mert néma ő s nem könnyezik soha

és így vesz tőlünk szót és könnyeket

s könnyre mosollyal, szóra mostoha

csönddel felelve csúfra hiteget.

És csöndje végtelen, mint mosolya.

Mosolya nem fogy, csöndje nem reked.

Csöndje mosolyog és mosolya hallgat,

mosollyal, csönddel, úgy mulat terajtad.

Glóbuson ül, mint hideg istenasszony,

ruhája köd, de sohasem mezítlen,

fagyával éget, hogy rabbá unasson

s titkolt testével álmodjék a hitlen.

S nincs is tán teste. S minden érte-vad szomj

a semmi hűs ablakát nyalja itt lenn,

míg fönn a Hölgy, testté hazudva lelkét

a fellegekből fon magának erkélyt.

S tán minden szellem titkon őt reméli,

érte feszűl a morc tudós szerelme

és végtelenül végtelenbe méri

kis méterét a véges emberelme,

de az eget s e Hölgyet el nem éri,

bár köveiből Bábel tornya kelne:

a Jákob-létra végtelenbe vesz

s a nagy éposznak vége sohse lesz.

És mégis éposz és mégis dicső

és mégis ezt az époszt írom én

egy új tudósról. Mégis, mégis ő,

akit hősömmé biztat a remény,

hogy vágyhatom még lenni én is: ő;

aki enyém és aki mégsem: én

vagy egy bús én, kit dőrén elvetéltem

s most lelkétől kisértetes a méhem.

Egy új tudósról fogok énekelni,

ki Budapesten majdan élni fog,

156

Költemények

dicsőbb, mint hős koroknak fejedelmi

s minden dicsekvő poétán kifog,

aki meddő dalát hiába termi

s facér fülekbe céltalan nyifog

ah, hajdan hogy megejtett ily varázs is,

de most már látom, olyan, mint a hásis.

»Ki nem röpülhet, mikor ér tetőre?«

kérdeztem hajdan gyermek-ostobán, -

»Lassan vet óvatos szemet előre

földhöz ragadt nyomorult tudomány,

csigaként tapad hűvös szürke kőre

s az únalom nyálkája nyúl nyomán,

hitvány házát cipeli dőre súlyul -«,

de csigaképe most dicsőre újul.

Mert bárha nincs szivárványhídja, szárnya

s szarvval nem érhet úszó csillagot,

kis helyet jár, de biztosan bejárja,

hagyván jelül ragyogó szallagot,

hogy útja szűk bár, de valódi pálya,

mert hódít s nem hiába ballag ott,

míg Anteusként hullong a poéta

s ő sem röpül, csak ugrál. Mint a béka.

Édes a valóságban megfogózni

s vigyázva mérni életünk terét,

a korlátok közt nemesen kigyózni,

mint útjelzők közt, bízva, mindelébb.

Szabott pályánkból félre nem lopózni

s nem térni meg, mint kimenős cseléd,

kinek mámortól émelyg lomha teste,

únt konyhájába tér vasárnap este.

A korlátokban bízni, hogy vezetnek

s a végtelenben, hogy nagy öle cél,

hogy érdemes nyujtózni a kezednek,

ha tud szilárdan nyúlni, mint acél,

hogy nem mind egyek útjai eszednek

s nem a legbölcsebb élet a facér,

mert eszünk útján mozgunk okosok mi

s a valótlanban nem lehet mozogni.

157

Költemények

Lássátok, a korlátokat dicsérem:

a korlát a legbiztosabb valóság.

Tövis tart ébren rózsaittas éjen,

lévén biztosabb való, mint a rózsák.

Szoros formából születik az érem,

formának zord acél kell, nem nyúlós zsák.

Élet s lélek szétomló pára volna,

hogyha nem lenne száz korlátja forma.

Az én hősöm e korlátok s e formák

tudósa méri majd szigoruan

a létünket folyató száz csatornát,

melyek között az örök ár suhan,

mely arra foly, hol leggyengébb a korlát

s legyőzve győz csak minden vályuban;

mindegy, honnan jön, és mindegy hová jut,

csak egyet fontos hogy nézzünk: a vályut.

Az én tudósom tudja ezt bizonnyal,

nem fog kergetni régi délibábot,

okosan megelégszik a viszonnyal,

amely az észnek jelzi a világot

s a valóság jeléül a haszonnal:

ezenkivül más lényegig ki látott?

ami remélhetetlen, nem reméli:

a viszonyt tudja, a lényeget éli.

És tudja, hogy okokból a világ

egy óriás lánc kettős végtelenje,

ahol minden szem szomszédjába vág

és nincs, aminek nincsen oka benne,

de kívüle keresni hiuság,

oklánc okát kérdezni balga lenne

s hogy tudnád szóba, jelbe, észbe venni

azt, amin kívül nincs se jel, se semmi?

És mégis olykor tudósunk körül,

mint csillagokkal, esténként a légür,

ez a nagy semmi vággyal színesül

s titkon az örök lánccal nem elégül,

minden unalma sejtelmekbe züll

s a néma Hölgy mosolyát érzi végül

és bár előtte semmi zárva nincsen

az ő eszének nem elég a Minden.

158

Költemények

Képzeld el őt most enyhébb téli esten

a Dunaparton bolygani magában,

ezen az áldott ifju Budapesten

a jégtörés keserves évszakában,

mikor zord úntság lovagol a testen

s a lélek nem tud bízni csillagában,

de gyönyörködni tud még benne. (Drága

csillag az űrben: semmiség virága!)

A semmiség virága ez a föld is,

a semmiség virága e világ,

amely tövissel bármennyit gyötört is,

mégis virág szemednek. Bús virág!

Tán ér belőle lelkednek gyümölcs is,

mohó fogad keményen belerág,

de ha félig kiszoptad leve mézét,

megérzed rajta a semminek ízét.

Tudósunk künn az ég alatt bolyongva

érezze ott magát, a Semmi partján,

nézzen a földre, mint egy égi pontra,

úgy gyönyörködjön e nagy Semmi-tajtján

s a tömegen, mely a földön zsibongva

az égben száll, tudatlan - körbehajtván

e gömb, melyet száz erők sodra mozgat.

Röpül a föld - s ők azt hiszik, nyugosznak.

Vagy sétálnak így, halkan, olvadáskor,

selyem suhog, peng a katona kardja.

Dombtól dudorgó, tornyos cifra háztól

csipkés az űr felé a Semmi partja.

A szél a habokat lenn, durva pásztor

nedves korbáccsal fütyörészve hajtja,

selyem suhog s a szürkefényü vaskard

érintésétől peng a hideg aszfalt.

Ó szürkeség! te a Fehér morajló

meghalkulása (s Feketének anyja)!

Ki eljössz, mikor haldoklik a gyarló

fény és a nap az éjszakát foganja.

Ó szálló szürke füst! ó ringva hajló

izmos Dunának szürke szép higanyja.

Ó szürke égen szürke alakok!

szürke szemekben szürke ablakok!

159

Költemények

A lámpagyujtó lángos végü bottal

megsebzi ezt a messze szürkeséget

helyenkint, - és a sebnek vére csobban

s Dunába hull - tüzes vér, szemet éget,

remegve száll, vékonyka patakokban,

mintha vörös bort vízbe töltenének.

(Igy látom a világot este reggel,

szürke alapon vérpiros sebekkel.)

Ott fönn is már, ott fönn a közel ürben

gyulnak a semmi apró sebei

a csillagok s keringnek kényszerülten,

kiki egymást amerre cipeli

lángolva még, avagy már halni hülten

vagy viszkető kis élettel teli. -

Nem furcsa, hogy ha lelkem kibocsátom

elérem mindezt én - a kicsiny átom?

Én viszkető kis élet-átom én?

nem furcsa, hogy e nagy világ belémszáll

érzékeimnek felvont zsilipén?

s elönti lelkem, mint valami vész-ár?

Elönti lelkem, s mi maradok én?

Úszó fácska, mely a világ vizén száll

ráhányva, törni, az örök sodorra,

mely önmagával itatva sodorja.

S tudósunk érzé összecsapni lelkén

ez únt sodornak őrölő hatalmát

s forogni a nagy űrnek néma telkén

csillagos szárnnyal Isten lassu malmát;

táncban az ingó habparipa nyergén

tengernek véli hágni percnyi halmát.

Ó tengertánc! hangos hab fényes halma!

de majd megőröl Isten lassu malma.

Parthoz sodor majd sorsunk sűrü sodra,

a sima semmi sziklapartja vár.

Nem, addig is, fürödve és forogva

mulatni legjobb benned táncos ár?

nézni mit hány agg vized ifju fodra,

mi úszik benne: csillag vagy madár,

vagy asszonytest, prémek közt dobogó

merül fel és tajtékként csillogó.

160

Költemények

Tajtékként csillanó és úgy elomló

a dunamenti fényes utcasorban,

mely lenn patakzik merre az oromló

Gellért kis szirtje: a folyóra torpan,

prémmel is prémes tajtékhoz hasonló

muffal, boával az örök sodorban

és kacagással a habkacagáshoz

s mennyi mással hasonló mennyi máshoz!

Amiről annyi költők énekeltek

és annyian még énekelni fognak;

s a drága prém között a vér, a sejtek

keringnek, égnek, építik a habnak

bájos, múló formáit, régi rejtek

teremtésben áradnak és apadnak

száz testen át - és tested szembe árad,

hab vagy a hab közt, minden nő a párod.

S a tudós tudja, hogy e nagy kanális

kicsiny csöve az ő teste is éppen

s a szent természet örök animális

ereje ered emberünk erében.

Nem legjobb elvegyülni, bármi vár is,

hullám hullámhoz dörzsölődve szépen?

vagy mint halacska dörzsölődni násszá -

hogyan lehetne halacska halásszá?

Hogyan lehetne, ó hogyan lehetne

halásza lenni az örök sodornak,

amelybe holtig el vagyunk temetve

s mely holtan a semmibe hány ki holnap

űrnél űrebb távolba? hogy lehetne,

kik parttalan medrében véle folynak

a nagy Folyás irányát észre venni,

ha ez a minden és a part a semmi?

Vagy legalább mi látjuk semminek

és az irány szó semmit sem jelent

és semmi értelme a semminek,

kimondjuk, mint a mindent s végtelent

s szavunkban tiltott hiú vágy remeg,

de ami tiltott, mindörökre szent

s reménytelen vágy a legszebb imádság

s szent hősök, kik merészen félve vágyják.

161

Költemények

Igy írom én is a hősi versem hősen,

amelynek hőse egy és ezer-egy.

ki régi-gyengén s mindig új-erősen,

halni-születni testből testbe megy,

a végtelen végét nem éri ő sem

s az én mesém is végtelenbe megy,

hisz benne olyan dolgok vágya szólal,

miket nem mondhatsz véges számu szóval,

mert minden szó új korlátot teremt,

a gondolat testének szabva formát

s e korlátok közt kigyózik a rend

lépcseje, melyen addig másszuk ormát

új s új látásnak, mígnem messze lent

köddé mosódik minden régi korlát,

s képekből összeáll a képtelen

korlátokból korlátlan végtelen.

Régi vers egy fiatal költő keserűségeiből

1906.

Én is csak, én is félig éltem,

s halok, mint sok magyar, korán:

a földi jókat meg nem értem,

miket igér az Alkorán.

Talán, mert a földet se hittem,

amint nem hittem az eget,

talán mivel nem kértem itten

és nem reméltem eleget.

S már azt sem, ami biztos álmom,

lelkemnek öröksége volt,

azt sem fogom már kérni számon

tetőled, sors, nagy lutribolt.

S nem foglak verni homlokommal,

ó menny, üreslő boltozat,

és együtt ölöm meg magammal

bús halhatatlanságomat.

162

Költemények

És mégis érzem, hogy nem olcsó

a fény, mely szememben ragyog,

és érzem, hogy talán utolsó

láng a nagy lángból én vagyok.

Láng a lángból, mely ezeréve

kifáradt nemzetemben ég

és lángol, önmagát el-éve

amíg a Párka szól: Elég!

Ó, szomorú a láng utolja,

amely csak szenvedő parázs,

de nap a napot egyre tolja

s majd véget ér a kínmarás.

És tűn a népes emberöltő

és népesűl a puszta domb:

elásott kincs és néma költő,

kihúnyt lidérc és puszta csont.

Ah, oda fogok menekedni,

ahol már senkisem zavar,

és nem fog vélem dicsekedni

az álszent, hencegő magyar.

S hazámnak géniussza sírva

nem sóhajt véghelyem kövén:

Ah, mely tehetség omla sírba!

mely őstehetség! ősi fény!

Palinódia

1908.

A diadalmas Nyugatnak ajánlom ezt az irodalomtörténeti

dokumentumot: az új magyar líra első harcai, sok divatforradalmár tülekedése közt, kétségekben és kedvetlenségekben született.

Akkor nem adtam ki, s rég túléltük mindnyájan: először, sokkal később, a Nyugatban jelent meg, s ma is a diadalmas Nyugatnak ajánlom.

A Tisza partján új kalászok érnek

de e kalász mind könnyű, magtalan,

163

Költemények

veti fejét, engedve, bármi szélnek

s szegényes, bár ragyog, mint vertarany.

Az ily kalászok vaj kenyérig érnek?

s nem száll toklászuk léggé nyomtalan?

S ha áll is szűrüt sok meddő kalászom,

be bús lesz első őszi takarásom!

És mást álmodtam. Nem-hazug mezők

hol csüggni búzát önnön súlya ránt,

mely régi földből szívott új erőket,

szívet-szemet táplálni egyaránt.

Jó régi álmok! Kinevettem őket

s boszúlni most bánásuk újra bánt.

Min éltem én azóta? Furdaláson.

Be bús lesz első őszi takarásom.

Feledhetném-e a gyász emberöltőt,

melynek sara sarkamon száradott?

a lázasajku, lázbeszédű költőt

s nyugattá veszni indult holnapot?

áldhatnám tiszta dallal még a bölcsőt,

amely magyarrá búnak ringatott?

hogy friss reménnyel kelvén akarásom,

erőm ne szegné e bús takarásom.

Hogy únott őszöm válván új tavaszra,

feledjem azt, hogy sáros a tavasz,

hogy ne legyek világ cégére, gazza,

hanem, minek érzem magamat, az:

magyar lélek, de nem betegnek aszva,

költő, csekély, de büszke és igaz,

hogy a világ magam-becsülni lásson,

s szerény, de áldott lenne takarásom.

Ady Endrének

1911.

E rég elavult verset, melyet kedvetlen órában az ismeretlen Adynak írtam: ajánlom ma a bajtársnak és a jóbarátnak.

164

Költemények

1.

Hajdan mint bajnok társa mellett,

melletted mentem harc elé:

neked egyfelé győzni kellett,

nekem harcolni kétfelé.

Győztél; s a harc új harcot ellett,

visszáját úntig meglelé,

s harccal a szívem úgy betellett:

alélva kérdem: több jön-é?

Ó te rég ismert ismeretlen,

ki mellé csúful emlegettek,

kinek nem tudtam lenni társa,

de egy anyánk volt: Magyarország:

Mégis vérek vagyunk mi ketten,

bár ellentétek, együtt eggyek,

harcom a harcod folytatása,

s testvérül szólok íme hozzád:

2.

Kit nem értek, kit sohse láttam,

ki mellé csúful emlegettek,

ki vagy, bár nem szeretsz, barátom,

jobb mind sokan, akik szerettek;

halld, már a hangom alig hallszik,

mint lámpa, melyet elfeledtek,

egyedül és lassan kialszik,

s a koncert egy hanggal fakóbb,

s egy szinnel némább lesz a rajz itt,

hol együtt voltunk hallhatók:

megint álomba hull Magyarhon?

szólnak már titkos altatók.

165

Költemények

Még egyedül te állsz a parton,

éjig a bukó napba nézve,

s hogy jő mögötted, nő az alkony

hátad mögött, nem veszed észre:

Ébresztő, ébredj! Vagy kivárod,

mig a hazug hold megigézne?

Neked kell mindent megcsinálnod,

azt is ám amit én akartam:

te kiállod! (Én már kiállok.)

Én már elhallgatok zavartan.

Nem értek hangos lenni. Téged

meghallanak. (Én már meghaltam.)

És kincsemet hagyom tenéked:

elődöm voltál, légy utódom:

az üszköt, ami bennem égett,

máglyádra vetve, elhuzódom.

3.

Nem! amit mondtam, fájdalom volt,

Nem! nem! bűn volt, amit beszéltem,

mikor a szívem arra gondolt,

hogy szálljon el dalom a szélben:

amit zengtem, örökre zengtem,

és nem halhatok meg, ha éltem.

Nem értek néma lenni. Nem, nem!

S szavam pelyhét nem vethetem

idegen ajk sodrába. Ennen

törvényem lenni végzetem...

- - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - -

s mig képet oltáromra vágni,

avagy szinnel igézni bírok

166

Költemények

idegen kép nem fogja látni

hajolását acél nyakamnak,

s csak oly istent fogok imádni,

akit én alkotok magamnak.

A »Fiamhoz«

1913.

(Aladár fiamnak és barátomnak, most is

a régi szeretettel, ajánlom.)

I.

Daloljak mindenről, csak róla nem?

Szerényen, későn, mégis megjelen,

egy drága gyermek, a fiam valóban,

lélek szerint, mert mint apát a gyermek,

rég úgy tekint: s én friss lelkébe róttam,

mi bús lelkemben friss jövőre termett.

Legszebb virágaimnak ifju kertje,

új tükröm, melynek tisztít tisztasága,

legárvább három éveim neveltje,

fonnyadó törzsem ültetvényes ága.

Ó, három év! és férfi lett a gyermek!

Láttam homlokán az első szerelmet.

Mohó szemekkel falta a világot,

s láttam szemében, amit szeme látott.

Szeme szűrőjén szűrtem a világot

s így elkerültem, ami csunya benne:

úgy néztem mindig e gyermeki szemre,

mint nyugtatóra,

melytől szeliddé enyhült sok vad óra

s könnyebben forgott lázas mutatója,

mint selymes olajtól a zökkenő gép.

Amikor éltem vihara szövődék,

mikor vád árnyalt, gúny lövellt felettem,

mikor kinevetett, akit szerettem,

csodálva néztek csalódott barátok,

s éhező lelkem önmagába rágott

és elmém daltalan volt, téli kert,

167

Költemények

melyben csak szívem rossz harkálya vert

únt zajjal fáit kinra tépegetve,

és inségem volt biztos szeretetre,

mint nyugtatóra,

fiam lett fáradt éltem biztatója,

a biztató, a biztos szeretet.

S én most éneklem ezt a gyereket:

úgy jelenik meg ritkuló dalomban,

mint piros levél ritka őszi lombban.

II.

Csupa önzés vagy lelkem és irigység,

mert magadat szereted e fiúban,

gyémántlélektől villogó szemében

új életre szüzen születve, mint új

tükörben régi magadat csodálod,

s új lelkét régi magadért irigyled.

Ha ott kezdhetnéd, ahol ő ma kezdi,

oly szűzen, újra! Ó fiam, de boldog,

de boldog is vagy, egy gyermek szivével

és egy tudós eszével. Ily tükörben,

ilyen lélek tükrében még az élet

ragyog mint egy szegényes gyertya fénye

egy gyémánt gyönyörében visszaverve.

Az én lelkem is volt valaha gyémánt,

de szénné égett annyi lassu tűzben:

sötét most s nem ver vissza semmi fényt!

Számodra meggyujtottam ezt a szént

a makulátlan szeretet tüzével,

mely minden nemzedéket összekötve

amit az idő milliókra bontott,

egy nagy lélekké forrasztja hevével,

s egyetlen küzdő gondolattá olvaszt

apát s fiút, és mestert és tanítványt.

Számodra meggyujtottam e tüzet,

hogy friss gyémántod frissen verje vissza,

megsokszorozva, ifiak szemébe.

Ó bár úgy mint a hűvös, tiszta gyémánt,

fénylene lelked s soha el nem égne!

Nehéz kívánság! Minden szeretet

bilincs, és minden örökség teher.

168

Költemények

S én mit hagyok rád, milyen kincseket?

Sok súlyos munka hitvány kezdetét,

félig kigondolt gondolatjaim,

el nem mondott, el nem ért vágyaimmal,

a meg nem tett kötelességeket,

kétségeimnek vívódó hadát,

életlen éltem, és álmatlan álmom.

Május huszonhárom Rákospalotán

1912.

1.

Pest utcái között rohanó nép, puskalövések,

rendőr, tört üvegek, népszava, forradalom.

Én egyedül tehetetlenül itt számlálom a percet

nincs hír, nincs újság, villanyosom megakadt.

Néma falun lakom én, hol még az ebek sem ugatnak,

nem bőgnek tehenek, még a malac se visít.

Nádas eresznek alatta topázszemü tengericső csügg.

Hószinü fal, kék árny. Csend, csak a fecske csicserg.

Csak ha a villanyos átrohan itt (és mint a tehén bőg)

sejteni a város szörnyeteges közelét.

Ám most alszik a táj: egy döglött villanyos állong.

Ó bús villanyosom! bús ez a néma világ!

Bús e méla falún az üres sínekre merengni.

Ó jövevény sínek, visztek-e még ma tovább?

Visztek-e még ma odáig, ahol most csörren az ablak,

hol most csorran a vér, forran a forradalom?

hol zajgó tömegen most úr a néma Petőfi

s sarkra az Eszme kiáll isteni ríma gyanánt;

hol tán míg irom ezt, Magyarország nagy betegágyán

vér és kínok közt megszületett a Jövő.

2.

Ó te Jövő, aki jössz és senkise sejti, hogy itt vagy;

jössz és senkise lát; jössz sürü fátyol alatt,

mit hoztál, idegen? mit, mit viszel el? van-e célod

vagy boros emberként ingatod útaidat?

Ah, boros is vagy már ezer őrült eszme borától.

169

Költemények

Álmodsz s kóros vágy szennyezi álmod izét!

Álom vagy magad: a mult álma, ki halni szeretne,

s sír, hogy mindene fáj s nem lehet így betegen.

Jöjjön az elhazugult életre halálos igazság,

lesben az utcákon álljon a kósza halál:

minden mindegy már! zúgjon fel a tengerek alja!

hányódjon fel a geny! jöjjön a forradalom!

Jöjjön a barbárság! jöjjön legalább az igazság,

annyi hazugság és elmulatások után!

Jöjjön a lázálom, mely minden bűnt kibeszél majd:

egynek mondja: »Jogok gyáva barátja, remegj!«

Másnak: »Ajkaidon kopott szó lett a szabadság!

s szíved zsarnok volt, öklöd rossz kalapács.«

Másnak: »Álnokul és önzőn fogtál kezet: íme

véres lett a kezed: moshatod a kezedet!«

Mindnek: »Félre vakult csökevény, s ti koholt ideálok!

Nem játék a világ! Látni, teremteni kell.«

Magamról

I.

Nel mezzo...

No s megvagyok már. Lettem ami lettem,

sötét bár s néha könnyekig hasonlott:

hiába! csöpp szőlőszemnek születtem,

mely a nagy naptól édesedve romlott.

Hány rossz madár vas-csőre vítt felettem,

szememet tépve, (e parányi gyomrot,

amelybe annyi fényt mohón föl-ettem),

míg vére könnyé édesedve omlott.

Rossz végzet tölté fürtömet tömötté,

mert szomszéd szemek szögletes-zömökké

nyomtak, ki szépnek, szabadnak születtem,

s nemes-rohadni napmagányt szerettem. -

No s megvagyok már. Lettem ami lettem.

Az Isten sem változtat rajta többé.

170

Költemények

II.

S e zord napokban...

S e zord napokban, mikor olyan olcsó

a lélek s törik, ki hajolni nem tud,

s mint sok halottnak már külön koporsó,

sok élőnek már külön élet nem jut,

csak népbe-hadba; míg a drága korsó

(a test) zuhanva, drága bora nem fut

szét még nagyobb Egységbe, hol utolsó

csöppjét is elnyeli egy végtelen kut;

mi lesz az én lelkemmel? Szerte folysz, ó,

lélek, az ég ürébe? vagy a kertet

trágyázni, földbe, mint katona vére?

(Utolsó korsó, olcsó nagy koporsó,

vak Föld, idd föl a vért, idd föl a lelket,

és lelkesülj magvunkkal a jövőre!)

III.

A szörnyű másnap...

Nem, lélek, nem fogsz tán szétfolyni, még nem;

özvegyül megmaradsz a szörnyü másnap

és lész eggyel több lámpa a sötétben,

egy fájó idege a pusztulásnak.

Égésed fáj csak, de fájásod égjen,

ó lámpa, égj és fájj a pusztulásnak,

és hogy sötét van, hirdesd a sötétben,

s hogy kár volt annyi fényért s kár a másnap.

Légy élő kínja a levágott karnak,

égő emléke annyi régi fénynek,

miket kioltanak e vak fuvalmak.

És majd ha újra ébrednek a fények,

s lengetlen az emberség tiszta lángja,

akkor majd elpihenhetsz gyenge lámpa

171

Költemények

Kép egy falusi csárdában

Csárdába falakon

olykor

láthatsz, ha falukon

bolygol,

s únt szemed elmereng

bor közt,

ily képet, mely dereng

por közt,

por között, mely keni

jócskán,

ily képet csüggeni

ócskán:

Közepin klasszikus

bolt áll,

bolt alatt koszorus

oltár,

oltáron glória

fény ül,

bús allegória

széllyül,

magas Hungária

gyászban,

Kossuth, igaz fia

lázban,

Petőfi önerét

mártja,

ujjal a hon nevét

áldja,

- mily erő, mennyi láng,

jellem

zsarnok Ausztriánk

ellen -

Fenn: lebegő ölyű,

bús ág,

172

Költemények

nagy térdű, bő ölű,

múzsák. -

Csitt, mindez ponyva ma,

dalnok!

jó bajtárs lett ama

zsarnok.

Múl az év, múlik a

láz is,

szent ügyük már csupa

frázis.

S mi harcok anyja volt

nemrég,

ma csak egy lanyha holt

emlék.

Új év jön és fakad

új láz

az idő harcokat

ujráz.

Ádázabb viadal

buzdul,

ó, mennyi fiatal

pusztul!

Raj jön a tavalyi

rajra,

új kép a falusi

falra.

Azt is majd por keni

jócskán

s búsan fog csüggeni

ócskán.

Recitativ

Ó, mért nem lettem én muzsikus?

A szerelemnek e tengerén

elúszni - nem mint barna madár

173

Költemények

fehér egen; vagy azúr vizen

mely tollát kívül nedvezi csak

s zsírjáról minden gyöngy lepörög

hanem (keserves lelkem üröm-

cseppjével) átitatva puhán,

átjárva egészen, szíva és

foszlódva lassan, omladozón,

eltűnve, - nem befulva, hanem

beléolvadva!...

Ó, ti kemény

magvak, ti lelkem magvai, szók!

művészetemnek nincs sava hát

mely felolvasszon annyira csak

hogy a gondolat salakja szent

italomnak színét és izét

el ne busítsa? Szók, keserű

ős tengerekből üllepedett

szók, rég kiszáradt tengerek alja, ti

felejtett könnyek alja, ti gondolat

kegyetlen izgatói, - ha szótalan

tudnám zenémnek önteni gyógyvizét

tán elringatna - de balzsamomul

szók emlékittas mérgeit oldozám

s fürdőmnek annyi éles a kavicsa

hogy lábam egy seb - s szemvizem oly teli

homokkal, hogy szemem csupa vér.

Ó, szótlan, tiszta, homoktalan

zene! mért nem lettem én zenész?!

Ha festő volnék, tengeri tájt,

hegyekre mászó fák sorait,

hajófüst árnyát, barna csikot

az áttetsző kék tinta vizen

s fehér sirályt a vízre, fehér

felhőt az égre, sötét romot

hegyem csúcsára, víg barikat

az oldalára játszani festenék.

Ó, kép! Ó, színek! Ó, vigasz: alkotás!

Hanem beszédben mondva el, annyi jaj

ahány szó benne: várrom, Itália,

hajók és tenger: tűnt nyarak, életem

s más kedves élet rémei, háborúk,

emlékek, álmok, izgalom, új halál

174

Költemények

minden szótagban, új sebek, új kinok

s nem élhetendő életek eleje:

nem a holt színek élete, nyugalom,

tárgyak nyugalma, víg barik írigyelt

tudatlansága, állati szent öröm,

sem a virágok illatos élete

sem szirmok élő selyme, sem ős kövek

vak boldogsága: rejtekes istenek

életlen élte, nagy zene, szent

halál, vak fények, szótalan olvadás. -

Ó, mért nem lettem én muzsikus?!

Prológus

Kerékjártó Duci jótékonycélú

hangversenyére, 1914 nov.

Király, király, közönség...

ezen a bús telen

milyen versek köszöntsék

szined ez estelen?

Zenész, amíg zenéd szól,

figyelve, hangtalan,

tudunk-e mint egyébkor

élvezni gondtalan?

Ó, zongorás, ma rajta,

verd, verd a zongorát,

hogy át ne halljuk rajta

a fegyverek zaját!

S te hegedűs, te gyermek,

a hegedűt rikasd

s nyujtsd bővön a kebelnek

e rittató vigaszt,

s a tompa dobra, melyet

szívünkben ver a gond,

zenédből puha selymet

csavarva jól bevond,

hogy ne halljuk a dobszót,

a tompa gond szavát,

gyermekszivedből jobb szót

bocsáss szivünkön át:

nem tiéd igazában,

175

Költemények

ó, harcok istene,

e föld, míg a világon

van gyermek és zene!

De nem léhán felejtve,

de nem mint bús madár,

fejet a szárnyba rejtve,

a zene ez a szárny -

de nem vakon mulatjuk

időnket, balgatag,

lebukva, léha hattyuk

- s a zene a patak: -

röpítsd, ó szárny, ragadva,

ki tétlen csüggedett,

s jusson viz a patakba

locsolni a sebet.

Ó, zene szent segítség,

patak, mely zengve lejt,

vizeid édesítsék

a könnyek tengereit!

Ó, zene enyhe nedve,

tőled gyógyúl a hit,

te vidítod peregve

katonák lábait,

bezengve messze síkot,

veszélyek mezejét,

peregve te vidítod

únt harcok ütemét:

nekünk is zengve mélán

vidítsad a valót:

lásd, nem feledni léhán

kivánunk takarót,

hanem hogy édesednék

a bánat, a bajok,

és lenne kincs az emlék,

mely szívünkben sajog

valamely kedvesünkről

- kinek ne volna lent? -

egy fiatal fiúról,

ki értünk messze ment.

Talán az anyja mellett

gyermek volt mostanig,

és most ki tudja, merre

176

Költemények

szenved, ki tudja, mit!

A lelkünk egyre nála, -

minden emléke szent,

s dal lesz, ha hal, halála,

ki értünk messze ment,

dal lesz, ha hal, halála,

ki értünk messze halt

- s a dal a legszebb hála -

zengd nékünk ezt a dalt,

ó, hegedűs, te gyermek:

zengj hálát húrodon,

ne hálátlan keservet,

mely halállal rokon,

s hogy akik messze értünk

ontottak drága vért,

érezzék, drága vérük

nem folyt csak bánatért,

zenész, te szívhúrokból

vágyszőnyeget szövő,

csendüljön ki dalodból

a Béke és Jövő:

zengd, amit Ők akartak

- s jaj! meg nem élhetik -:

kik életünkért haltak,

zengj életet nekik!

Miatyánk

1914.

(Egy bécsi műintézet által kiadott műlaphoz készült.)

Miatyánk ki vagy a mennyekben,

harcokban, bűnökben, szennyekben,

rád tekint árva világod:

a te neved megszenteltessék,

a te legszebb neved: Békesség!

Jöjjön el a te országod.

Véres a földünk, háboru van,

kezed sujtását sejtjük, uram,

s mondjuk, de nyögve, szomoruan,

add, hogy mondhassuk könnyebben -:

177

Költemények

Legyen meg a te akaratod!

mint angyalok mondják mennyekben.

Előtted uram, a hon java,

s hulljon a lomb, csak éljen a fa:

de vajjon a legkisebb lombot

nem őrzi-e atyai gondod?

nem leng-e az utolsó fürtön is

áldva miképpen mennyekben,

azonképpen itt a földön is?

Megráztál, nem lehet szörnyebben,

már most ami fánkon megmaradt

őrizd meg őszig a bús galyat:

mindennapi kenyerünket add

meg nekünk ma, és gyermekeinket

növeld békére: ha bűn, hogy lábunk

ma vérbe csuszik meg: értük az!

Bocsásd meg a mi bűneinket,

miképpen mi is megbocsátunk

ellenünk vétetteknek: a gaz

tied, büntetni: mienk csak az,

hogy védelmezzük a mieinket!

És ne vigy a kísértetbe minket,

hogy ártatlanságunk tudatát,

mint drága páncélos inget

őrizzük meg bár véresen,

hogy át ne hasadjon sohasem.

Jaj, aki ellenünk mozdul:

megvívunk, készen, bármi csatát,

de szabadíts meg a gonosztul,

mert tiéd az ország,

kezedbe tette le sorsát,

s te vagy a legnagyobb erősség:

ki neveden buzdul,

bármennyit küzd és vérez,

előbb vagy utóbb övé lesz

a hatalom és a dicsőség!

Alkalmi vers

1916.

178

Költemények

Ó, mikor oszlik már a köd?

hol késik a vigasztaló?

Örvények és sziklák között

hogy ing a kis magyar hajó!

Nekem már sírni sem szabad,

talán összerezzenni sem

ha látom, hogy a forgatag

elkapja egy-egy kedvesem.

És átkoznom sem a vihart

s kiáltanom borzadva, hogy

csekély deszkánk talán kitart,

de drága vérünk színe fogy.

Nem volna jobb-e, magyarok,

míg rázza hab a mély kabint,

kik itt vagyunk még, egy marok

szorosan összebúni mind?

Dalolni tán vigasztalót,

S vigyázva lesni hol derül,

és szólni: »Kösd ki a hajót!«

ha partot látnánk messzirül?

De jaj, bajában sem barát,

magyar sem érti a magyart,

civódik mint a rossz család,

s olykor még áldja a vihart:

ó, szörnyű! még dicsérgeti,

mert rab tűrővé edz a seb,

s e néma szolgaság neki

vére vérénél kedvesebb.

Ők amíg vérük vére hull

úgy védik itthon a hazát

hogy szívbe fojtják zsarnokul

a gyermekeknek igazát.

Igy jártam én is - nem rege -

és úgy vagyok már, úgy vagyok,

mint rossz családnak gyermeke,

kit egyre vernek a nagyok.

179

Költemények

De csitt! duzzogni nem szabad,

szivem! jutalmat ne keress!

Jutalmul: mindig légy szabad,

S ha nem szeretnek is: szeress!

Gondold, hogy könny és vér pereg,

s van méltóbb annyi fájdalom:

s ne sírj, ha vernek, mint gyerek,

hanem zengj, mint a cimbalom!

Húsvét előtt

S ha kiszakad ajkam, akkor is,

e vad, vad március évadán,

izgatva belül az izgatott

fákkal, a harci márciusi

inni való

sós, vérizü széltől részegen,

a felleg alatt,

sodrában a szörnyü malomnak:

ha szétszakad ajkam, akkor is,

ha vérbe lábbad a dallal és

magam sem hallva a nagy Malom

zúgásán át, dalomnak izét

a kínnak izén

tudnám csak érezni, akkor is

mennyi a vér! -

szakadjon a véres ének!

Van most dícsérni hősöket, Istenem!

van óriások vak diadalmait

zengeni, gépeket, ádáz

munkára hűlni borogatott

ágyúk izzó torkait:

de nem győzelmi ének az énekem,

érctalpait a tipró diadalnak

nem tisztelem én,

sem az önkény pokoli malmát:

mert rejtek élet száz szele, március

friss vérizgalma nem türi géphalált

180

Költemények

zengeni, malmokat; inkább

szerelmet, embert, életeket,

meg nem alvadt fürge vért:

s ha ajkam ronggyá szétszakad, akkor is

ez inni való sós vérizü szélben,

a felleg alatt,

sodrában a szörnyü Malomnak,

mely trónokat őröl, nemzeteket,

százados korlátokat

roppantva tör szét, érczabolát,

multak acél hiteit,

s lélekkel a testet, dupla halál

vércafatává

morzsolva a szűz Hold arcába köpi

s egy nemzedéket egy kerék-

forgása lejárat:

én mégsem a gépet énekelem

márciusba, most mikor

a levegőn, a szél erején

érezni nedves izét

vérünk nedvének, drága magyar

vér italának:

nekem mikor ittam e sós levegőt,

kisebzett szájam és a szók

most fájnak e szájnak:

de ha szétszakad ajkam, akkor is,

magyar dal március évadán,

szélnek tör a véres ének!

Én nem a győztest énekelem,

nem a nép-gépet, a vak hőst,

kinek minden lépése halál,

tekintetétől ájul a szó,

kéznyomása szolgaság,

hanem azt, aki lesz, akárki,

ki először mondja ki azt a szót,

ki először el meri mondani,

kiáltani, bátor, bátor,

azt a varázsszót, százezrek

várta, lélekzetadó, szent,

embermegváltó, visszaadó,

181

Költemények

nemzetmegmentő, kapunyitó,

szabadító drága szót,

hogy elég! hogy elég! elég volt!

hogy béke! béke!

béke! béke már!

Legyen vége már!

Aki alszik, aludjon,

aki él az éljen,

a szegény hős pihenjen,

szegény nép reméljen.

Szóljanak a harangok,

szóljon allelujja!

mire jön új március,

viruljunk ki újra!

egyik rész a munkára,

másik temetésre

adjon Isten bort, buzát,

bort a feledésre!

Ó, béke! béke!

legyen béke már!

Legyen vége már!

Aki halott, megbocsát,

ragyog az ég sátra.

Testvérek, ha túl leszünk,

sohse nézünk hátra!

Ki a bűnös, ne kérdjük,

ültessünk virágot,

szeressük és megértsük

az egész világot:

egyik rész a munkára,

másik temetésre:

adjon Isten bort, buzát,

bort a feledésre!

Pro Domo

1916.

182

Költemények

Úgy mint a fát, ezer kicsinyek

ráznak és már a nagy fa remeg.

Ó, boldog a dús fa, nem busul:

ha rázzák, drága gyümölcse hull.

Szesznek ma meggyem drága gyümölcs:

Kelyhet ma, versem szent bora, tölts.

Meggybor, pajtások, rajta, kocints:

kicsit fanyar, de egyéb ma nincs.

A hazára az első telt pohárt:

igyunk, de szóljunk: inni nem árt.

Az emberekre a második,

hogy adjon az isten észt nekik.

Most ezt is szótlan, harmadikat,

a kedvesem kisujja miatt!

Hadd áldozom még e poharat

minden gyönyörért ami megmaradt,

jóért és rosszért, ami csak ért,

bántalmakért és bánatokért.

Fanyar nedü, vérizü, nem csoda:

mert véres földből szűrte a fa.

183

Költemények

A nyugtalanság völgye

Előszó

Egyszerü megint a versem - de mi ez a fáradt egyszerüség?

Nem fiatal madár szárnyverésének egyszerüsége, nem fiatal szív dobogásának egyszerüsége már - hanem bágyadtan primitív

mint öregek gyermekes mozdulata - mert nincsen gyönyörüség

számomra már, csak a kevésben - mert elborított a Sok,

rámszakadt hirtelen, mint elbűvölt várban titkos befolyás

zápora százfelől - s megbénított az idegen varázs

hálója - mert idegen nekem a gonosz városok

levegője amelyben élek, és mint gonosz erdőben farkasok

tünnek elém az arcok az utcán, és rémít az élet ezer zaja,

mint egy betegség - mert minden zaj tályog és csúf nyavalya a Csöndnek testén - mind legalább, mely nemcsak egyforma mintát susog s zenél bele a Csönd szövetébe - mind legalább, mely nem annyira egy a Csönddel, mint tücskök zaja őszi este - mint záporok

verése nyugodt és lágy földeken - vagy a hab ha zajog

tengerek messze síkjain - szél ha zúg - csillag ha megy

titkos zenével az égi pályán - ó, ha lankatag énekemet

ilyen egyszerüségre hangolhatnám, hogy, ha egy drága barát meghallgatná egy este, nem tudná, szavakat hall-e, vagy a saját szívét dobogni, vagy a szférák zenéjét, vagy engemet.

Bilincs ez a bánat

Az nem igaz, hogy nem birod el,

csak sírni szeretsz:

bilincs ez a bánat,

184

Költemények

aranyperec,

eltörni szánod:

ily kincset balga, ki eldobál,

habár

baltüzü fény ez a matt opál.

Ó, édes, édes

szomoruság!

Ó, illatos ostor!

Rozmaring-ág!

Uram, ójj meg a rossztól,

hogy ne szeressem azt, ami fáj!

Égi Király!

Öljem meg a kígyót, szent Mihály!

Nézd, lelkem, a menny hogyan ragyog:

A csillagok

aranyos morzsája hinti.

(Hát sohase tudhatok

szabadon ragyogni, mint ti?

Futkosni, mint a kis nyuszikák?

Örülni, mint a virág?

Sírni, mint ősszel a fák?)

Szekszárd, 1915 nyarán

A város, mint egy álmos eb,

hever domb alatt, sík felett

kis város: nagy falu

Korán fekvő, korán kelő:

fehér fal és piros tető

zöld fák és zöld zsalu.

Kockásan osztott a határ.

Álmosan nyúl a rónatáj.

Elült a jó madár:

csapdos a buksi bőregér,

az utcán nem zörög szekér,

sem szekér, sem batár.

Tegezben már a nap nyila.

Ébred a szél, az ég lila,

185

Költemények

hajlik a búzaszál:

a légben óriási hold,

tüzes, de némán, mint a holt,

mint egy holt labda, száll.

*

Jaj, minden úgy mint hajdanán

s három kereszt a Bartinán

a régi sziluett.

Alkonyba boldogult vidék:

s kínt, sorsokat a szelid ég

nyugton magába vett.

Aggódva, sápadt kérdező,

állok az elborult mező

fölött, az ég alatt:

Kit elhagytam: szülőhelyem!

s ki jöttél mindenütt velem:

ég! küldj egy madarat!

A lila kékbe feketéll,

áll az Idő és máll a Tér,

kilencszáztizenöt -

(Igy csüggtem én a mély egen,

mint régi jósok dombhegyen,

a vén présház fölött.)

Szálló nap után

(...Szelídre szűri a nyár sugárát

ez a délután

s langy fényfüggönnyel a házak vállát

bevonja puhán...)

- - - - - - - - - - - - -

Ilyenkor, látod-e, húnyt lelkemre

csókot nyom a nap,

és menni (gondolom) oly jó lenne,

amerre a nap

csak menni (gondolom), egyre menni,

napot nap után,

vonatra ugrani, nem pihenni,

186

Költemények

szálló nap után

suhanni, zöldszinü tenger lombok

közt fulladozó

faluig szállani, minden gondot

elhullatozó

lélekkel, túl a Dunára, messze,

szálló nap után,

lombos faluig, hol lombba veszve

nyíl egy kapu tán

elénk s azon át bejutunk egy házba

hűs pitvaron át,

s ott lelne a lelkünk elkáprázva

új túl-a-Dunát,

új túl-a-világot, új világot,

fehér falu sok

mély, régi pamlagu hűs szobákat,

hol védve susog

a függöny; így susog: "Én az ablak

"hű őre vagyok

"és kitekinteni sohase hagylak,

"pillét se hagyok

"ideszállni a külső zajból hozzád,

"mert vám vagyok én,

"s e csöpp szoba messze csöndes ország

"a vágy fenekén:

"majd okosan itten megbú lelked

"(szökött katona)

"és e szoba lesz majd szőnyeg-kerted,

"párnák vadona.

"Künn zúghat azóta az őrült bóra,

"hányódhat a tó:

"itt nézd, a hűs falon őr az óra,

"áll a mutató,

"a percek ostoba gillotinja,

"s a perc fenekén,

"hova nem hat a század szörnyű kínja,

"elrejtelek én,

"én, függönnyös angyal, szárnyaimmal:

"ó, jer, te szegény,

"jere fájó fejjel, fáradt ínnal,

"védőd leszek én,

"s szelídre szűrve az ég sugárát

"(jere, szenvedő!)

187

Költemények

"oly hűn megőrzöm a lelked álmát,

"mint egy szemfedő!"

Éji út

Nincs lámpa a kocsinkban. Robogó, robogó, világtalan éjjel.

Az a prémes úr, Vajtán aki fölszállt, jól fésült uri szakállal, egész úti gyertyakészletet vett elő, tartóval, kis tállal,

lassan bontotta újságlapját széllyel

annexiós kéjjel - uszító lap volt, háborús vezércikk,

szinte láttam kezéről csöpögni a vért -

oly büszkén élvezte gyertyás fölényét, hogy az ember félt

maga bölcsét olvasni az ő fényénél - inkább az utolsó élcig tűrte hallani minden szavát az utasoknak, üzletről, háborúról, tűrte rabon a lélek: mert nem volt menekvés - a gyertyavilág csak megszűkítette a mindenséget - a puszta fák

kívül rekedtek - hallottuk, hogy csikorogva surol

a kocsik kereke - de ezenkívül semmise hatolt

ide kívülről - csupán a kerék, a kerék zakatolt:

és néha, ha megsimítottam kesztyűmmel az ablak sárga ködét, láttam derengeni hóban a messze sötét

téli mezőket - míg egyszerre egy szemben robogó

vonat elcsap minden kilátást - zökken - megáll... mi is zökkenünk -

megállunk mi is. A prémes úr hirtelen elfújja pislogó

gyertyáját (kiszáll) - és mi váratlan sötétbe hökkenünk.

Most jobban érezni a hideget. A kocsi nincs fűtve. Fázik a láb.

A szemközti vonatban katonák dalolnak. Ökörbőgés messze.

Nagy csuklyás alakok a kerekeket kalapácsokkal kongatják alább, s kis ijedt gondolatok surrannak szanaszét a baljósló neszre, gondolatok, hogy mik is vagyunk és hova is megyünk és mi vár reánk, mi vár reánk otthon - ó milyen furcsa is, hogy itt vagyunk, távol!

idegenek közt! - és kedveseinket Isten tudja már, hol,

hol viszi és hova viszi a vonat, mely lökdösődve ráng a téli mezőkön - mily fagyos mezőkre rángatja és milyen

célok szerint - kinek a céljai szerint - mert rabok

vagyunk valamennyien - ó, Istenem, ha valamennyien

együvé ülhetnénk még egyszer akik szeretjük egymást, szegény de nyugodt 188

Költemények

házakba, kiki maga szeretteivel együvé ülhetne élni nyugodt halálig mint jámbor állatok - de ez nem volna talán

fontos az ily jól fésült szakállú uraknak akik gyertyájuk szokott fényével szűkítik maguknak a világot, hogy semmi talány,

semmi sötétség ne maradjon, hogy ne lássák a téli mezőket

és ne gondoljanak arra, hogy mi van ott - mi van messze a téli mezőkön - ó Istenem, ha még egyszer együvé ülhetnénk élni

kiki azokkal, akiket szeret s nem hagynók el soha őket!

Háborús anthológiák

1916.

Eduárdoknak éljenektül

zengő poéták - visszafullad

szavam - míg szét zuhanva dúlnak

vad ércek és roppanva megdűl

sok büszke fal - vagy mint, ha tenger

lesz a folyóból, fúl az ember,

omlik a torony és a kémény,

korhad a tölgy - ti mint a káka

melynek az árvíz boldogsága

lubickoltok az ingyen élmény

ezrek könnyétől sós vizében

s tudjátok kiszámítva már

hogy meddig szabad nőni szépen

hogy el ne törjön a vad ár:

hajolni tudtok (törni kár!) -

s zenélni, mint a sás, a szélben,

sáshangon - hogy fonnyadtok el

ha egyszer szárazon maradtok!

ha majd a Béke énekel!

hogyan hallgattok és apadtok

ha egyszer elhallgat a szél

s csupán a szív és könny beszél!

189

Költemények

(kicsi marad aki ma hajlik!

csöndnél a tűnt hang nyoma némább!)

azok beszélnek, kik ma némák!

Van némaság, mely messze hallik,

s sok mára visszafulladt ének

hangokkal terhes a Jövőnek!

Strófák egy templomhoz

1918 tavaszán

Meg sem néznek, mert tűnt idők divatába öltözött

fiatal köved, és sem új, sem régi egyszerü köntösöd,

de az én szemeim, mint azok igénytelen madarak,

szivesen pihennek meg párkányodon s tornyaid alatt,

mert szép vagy, ó templom! s aki alkotott abban híven élt

egy régi élet, mely régen álmodott álmokból, s régen remélt reményekből, s régen félt félelmekből kelt elő,

s lélekről lélekre száll maig, s lélekről lélekre nő!

és ezt lehelte beléd ő, s így: élsz te! s míg kapud előtt újságot árulnak és »propagandát csinálnak« a nők,

szoknyás hadsereg, s feltűnik egy-egy fiatal paparc

(ó, kicsinyes élet! világ papjai! ó, törpe harc!):

és mikor azt mondják: Kereszténység és honszeretet!

keresztre feszítik újra Krisztust s a szeretetet;

és mikor azt imádkozzák, hogy: Győzelmet adj!

cinkos királynak csúfolják Azt, kinek temploma vagy:

te nyugodtan nyújtod a kék levegőbe tornyaidat,

mint két kart, mely elfordul innen s az égre mutat:

nem összetett kézzel imádkozol, hanem mint

a görög szobor, kitárt karral, mely az égnek int

isteneket vágyva ölelni talán; - de tetőd felett

mégis a kereszt tiszteletes jelét viseled,

mely azt mondja: Béke a földön, ember! s ha harcolni kell,

az istenekkel harcolj, és hódíts, mint Izrael!

190

Költemények

Egy filozófus halálára

In Memoriam Aemilii LASK

professoris philosophiae Heydelbergiensis

Obiit Pro Patria Anno 1914.

In Galicia.

Ész! mikor esztelen csatákba teuton örvény elragadt, vitted-é magaddal a drága heidelbergai dombokat?

és ha a régi szók gyürűit szellemed megpörgeté,

készen a hivásra multad óriásai jöttek-é

vállukon kivinni a zajból? Vagy, szegény, már rég előbb

a szavak varázs kövéről lesikárltad a bűverőt

és amely évezreken által szítt magába annyi színt

surló szellemed a szent kristályt színtelenre surolta mind?

Ó, hiszen lelkedben nem volt már a szavaknak színe más

mint az építésznek az állvány színe, mint a rajzvonás

színe a mérnök hálójában, - szín és élet, a létezők

szórt pompája, a heidelbergai halmok, a zöld német mezők,

régi nyájas vándorlások szelleme, minden drága táj,

ó, az emlék, melybe minden szónak gyökere mélyre váj,

ó, ez a szókra tapadt vak mult, mely festi folyton a friss jelent: néma Lét mind, néma Anyag csak, - semmit az Észnek nem jelent forma nélkül - volt és nincs - s ez a percnyi lét is forma már: mert az élmény percnyit él, de a forma változatlan áll: nem a seiend, hanem a geltend, ami mindörökre gilt tiszta és időtlen igazság - forma - zárt és egyre nyílt

új formák felé, az Észnek játszani építősdit és

rakni a formák formáit - míg tisztultan a boldog Ész

állványról állványra hágva, heielbergai halmokon

túl, az örök Formák honában él, és élete nem rokon

élmények süket életével - minden élmény eszme lesz,

s mint a szélben jégcsapok erdőn, összecsengve levelez,

vagy mint nagy barlangban a hangok, vagy tükrös szobában a fény egymásból születő sugaraknak mért szövevényeit szövén

- és mi más a sugár, mint önnön útja és törvénye? mi más

mint a Fények szelleme és formája? mint a rajzvonás

tiszta szelleme: szín és élmény nemde ón és kréta mind?

Mit nekem ón és élmény színe? Lelkem lelkebbre tekint:

aki csak formákat épít, építményre nem muló,

bánja is, állványának fenyve milyen erdőből való!

légi ácsként fennen él rajt (s szökken a büszke épület!) -

- Kőműves! le ne nézz az útra, mert lenézni szédület! -

191

Költemények

Igy bolyongtál, bölcselőm, a heidelbergai halmok alján,

s ültél mély tanárszobádban; s minden messze volt és halván, halmok és szobák és emberek arca; és ha néha, mondják,

nagy Igazság-otthonodban apró tények ritka szomját

mint az édes víz szomját a tenger útasa, mint alantabb

sűrűbb lég szomját a légnek útasa, - érezvén ha lankadt

kézzel este kinyitottál valamely könyvet, hol apróbb

tények és nevek nyüzsögtek, Baedekert, újságot, naplót,

elszédültél, mintha a pallér állványáról az útra néz le

formatelt szemével az apró foltos formátlan nyüzsgésre.

És a vad, formátlan tények sodra egyszer lesodort!

Fények s vak szinek zuhantak; s mint vak napban a szende hold halk és kölcsönzött világa semmibe sápad hangtalan

és hiába sejted már hogy mégis örökre fenn suhan

láthatatlan a tiszta égen: úgy halálos életünk

halhatatlanná halvasztott formaváza is égbe tünt

földi szenvedő agyadból, nagy Törvények időtelen

szellemegébe, melyek élnek s állnak örökre, bár idelenn

senkise sejtené is őket - és te maradtál egymagad -

Mért nem inkább vitted a drága heidelbergai dombokat?

Ó, ha minden vad zavar ellen, durva szín és durva szó

kínos unalma mögött, mint bűvös talizmán vagy olvasó,

marsok örök monotóniáján túl és túl a poros polyák

földek unalmán, túl a rémes záporok árján, sárkapolyák

rothasztó vizein túl, tisztán élne benned a régi táj,

élne nyugodt tanárszobád, amelyre rágondolni fáj,

elképzelni édes volna - élne talán egy drága szem,

vagy talán csak a kis vendéglő heidelbergai kishegyen,

ahol oly jó volt csevegni, este, mikor lement a nap,

Kantról és Aristotelesről...!

Ó, de minden elapadt!

s tán ha néha megkísértéd gondolatokba öltözött

jaj! kegyetlen gondolatokban, törmelék formák között

rejtező emlékeid alját, tépett formák rongya közül,

(melyekkel magad öltöztetted, büszke rá, hogy jól feszül

forma a formára - mígnem érezéd, hogy tűn a test

s önmagában a gazdag öltöny élni és fejlődni kezd) -

jaj! ha néha megkísértéd ezt a munkás, jól csavart

gombolyagod, melyet vak Fátum összekúszált és zavart,

192

Költemények

visszagombolyítani - rendre hámozván a forma dús

hócsipkéit, hogy csipkékből égjen elő az élő hús,

szellem-igazságok vak alján a Valóság teste, a Lét,

Tény és Lét, az utolsó öltöny, - s ezt lefejtve tűnjön eléd élményed maga, meztelen mint hócsipkékből egy édes akt:

élmény: meztelen darab élet, multad színei, logisch nackt -

úgy megvillant és kisiklott, mintha fognál fürge gyíkot,

mint arany homok kezedben, mennél jobban megszorítod,

vagy a forrás könnyü habja, annál jobban folyik széjjel

ujjaid közt - vagy, ha mélyebb álomból rezzenve éjjel

emléked kerékfogát a percbe hasztalan csüggeszted,

megragadni álmod omló szövetéből... tán a vesztett

gyermekkor varázsszínét! - jaj! szín és álom eloson

s te maradsz egy eltűnt ízzel egyedül a vánkoson.

Ó, de hol van a vánkosod már, tépett Ész, a Nyugalom?

Heidelberga nyugalma hol van? - Messze, messze zúg a hon:

őrült tények Fátuma vitt el, tépte lelked, életed,

s gondolatoknak tépett rongya így lett lelked, életed,

rongy, mint harci köntösöd... egy szó - rongy! egy név... egy könyvnek címe cím és név... a rongyolt Formák... s egyre vész a rongyok színe -

mígnem... - ó az utolsó percben, (mikor új színt nyert kipergett véredtől halovány ruhád is) nyert-e színt egy percre lelked, színt, még egyszer, minden rongyot messze vetve, ős szinét

- mint haldoklók lelke, mondják, újra éli elfelejtett

életét egy perc alatt, a gyemekkornak édenét,

megtaláltad-e még egy percre a heidelbergai halmokat,

Ész, mikor esztelen halálba a vak Fátum elragadt.

Míg a Formák és Törvények fenn vezették rég unott

pályáján, tördelve önnön tükreik, e Fátumot

léttelen is működve folyton, lélek nélkül testtelen,

mozgatván e szörnyű világot, ész szerint, de esztelen

változó matériábul a változatlan Tényeket,

szővén millió lélekbül a lelketlen Történetet,

gázolván egyenes pályán és süket lábbal és hunyott

szemmel és egy más világból vezetvén a Fátumot.

Kakasviadal

Kiáltsa szám, üzenje versem,

amit legjobban fáj üzenni,

193

Költemények

hogy mennyire senki és semmi

vagyunk:

kakasviadal, bolhaverseny.

Mert céltalan csak, törpe szolgák,

mi akik ölünk harag nélkül

s halunk haszonnak hite nélkül,

küzdünk

vakon, mint a kakasok s bolhák.

Hol az emberfaj régi gőgje?

nemesség, élet, érdemesség?

hogy minden a semmiért essék,

s ingyen

vágyunkat az ágyu lebőgje?

S dúljanak bár ingyen csapások:

láva ha kitör, föld megindul

veszni mint önnön ujjainktul

fojtva

hullani: e csapások mások.

Vak szinész és vacogó néző,

érdemelten és érdemtelen

őrült kezünket tehetetlen

nézzük:

de már megállítani késő!

Kiáltanánk: kihez kiáltsunk?

Futnánk: hova fussunk, Úristen?

Rabon, ragadtan és mezítlen,

tompán,

mint a juhok, sírunk és várunk.

Detektivhistória

Látod az autót - az autót az éjben?

Hat detektiv ül benne... jönnek értem...

Mikor ott guggoltam a kassza előtt, s jaj, hangtalan

gyémánthegyü fúró fúrt - s a lámpa sárga sáva mint arany

194

Költemények

kard, a sötétben, a résben, kotort, kapart, keskenyen, élesen -

Látod az autót? most kanyarul, suhanva, kéjesen

az úthajlásnál - ránk vakít két tűzszeme az éjben -

Látod az autót? Itt van amitől féltem:

két fénycsápját löveli fehéren előre - nagyszerű ez!

Fenét félek már! Tudod, barátom, lassankint minden csak mozi lesz Mikor ott guggoltam a kassza előtt s fúrt a masinám,

akkor is így volt már... modern csudák, peregve, simán,

tudod, a páncélszekrény, a rekeszes lámpa, a gép...

és aztán a ház maga, ablakok az éjben, ujj, de szép!

hat emelet, lifttel, beton fal, acélplafon -

benn rémlő bőrfotelek, leakasztott telefon:

mind, mind mozi csak - látod, itt van már - mit remegsz, fiam?

Mondom neked, elmegy mellettünk, elsuhan,

fénye fátylába vakulva - most! - úgy-e mondtam? - Láttad, amint feszülten ült benn a hat, s a revolverét tapogatta mind:

ők félnek! - kacagj hát! - Mit remegsz? Jobb volna talán a fronton? - Piszt! Most ott kanyarodnak a part falán -

Most - Zsupsz! - Ezt jól csináltuk, ugy-e? No fiam, kacagj!

Hm, urak, jól esik a fürdő? Minden mozi csak!

Veszély? Mi az?! Elmegy, elsuhan. - Jobb volna talán a fronton?

Ölik egymást, millió bolond! Mi gondod, és mi gondom?

Szent Mihály

Régi vers: 1911.

Kinek nevével élek, kardos angyal

önts hevet belém, kígyóval csatázni,

önts hitet belém, ördöggel vitázni

önts, megbirkóznom az örök varanggyal,

+++ Ez a rémek pápája, tiarával,

minőt pápák viselnek és szemekkel,

195

Költemények

minőt békák viselnek, s pikkelyekkel

s sárga mirigyek mérges ótvarával.

Rút szemörcsén ragadva nyúl a méreg,

melyre csak rágondolni álmot-orzó,

groteszk, mint a Böcklin-mintázta torzó,

fején nőtt tiarával büszke féreg.

+++ E roppant béka, testnyi súlyu szellem

ez éjjelente paplanomra mászik

és érzem, hogy a paplan selyme vásik

s eláll a vérem, elszorúl a mellem.

S kezd hangtalan a békák óriása

beszélni s kancsal zárt lelkembe nézni,

erényt dicsérni és Eötvöst idézni:

»Csak az önzőnek nincs vigasztalása.«

+++ Szónoki hévvel szól és nagy kenettel:

»Csak az lesz boldog, ki mást boldogítand,

szegénynek ád s nem feledi a hittant

S nem kenekedik csiklandó szemettel.«

Én mondanám: »Csúf pápa vagy te, lélek,

és tudom, hogy mind ilyenek a pápák,

méregnek azt az erényt prédikálják,

mely nem erény, mert nem erő«, - de félek.

+++ »Boldogtalan, ki csak magára gondol!«

szól, paplan ráncán mérgét lebocsátván.

»Olvastad Stirnert?« - kérdeném, de gyáván

elnémulok nyomástól s borzalomtól.

És ő nem némul. Nedves tiarája

s fényes szeme sillámlik a sötétbe -

Ó szent Mihály, leborulok elébed.

Kardos angyal, kinek a fény arája,

+++ kinek nevével élek, fényes angyal,

önts hevet belém, kígyóval csatázni,

önts hitet belém, ördöggel vitázni

s erőt, birkóznom ez örök varanggyal.

Önts belém önzést, angyala a harcnak,

hisz önzésnél e földön van-e drágább?

az Úr önzésre építé világát,

önzés a legjobb köszörű a kardnak,

+++ önzés a harcok legkülönb szitója,

196

Költemények

miket az Úr itt rendelt örökössé:

harag és önzés tesz szivet nemessé

s a bátor önzőt a nagy Isten ója.

Miért teremtett ösztönnel s erővel,

ha sutba rejtem ösztönöm s erőmet?

énvelem célja van a Teremtőnek

és nem vitázhatom a Teremtővel.

+++ És ösztönöm s erőm azt sugja: Nézd csak

te elnémulsz és minden szó a másé,

te elmaradsz és minden rózsa másé:

légy mint a más, oly öklös, durva, csélcsap.

Mért csúf, ha jó szellem, e békapápa?

önzésre nyálkás, élni indulatlan,

és mert nem önző, vigasztalhatatlan

(csak az önzőnek van vigasztalása.)

+++ Önzés angyala, jőjj el, lángos angyal

önts hevet belém, kígyóval csatázni,

önts hitet belém, ördöggel vitázni,

önts, megbirkóznom az örök varanggyal.

Bénára mint a megfagyott tag

1917.

Bénára mint a megfagyott tag

s keményre verte zuzmarás

gőg a szivünket, rossz varázs:

most megalázatositottak.

Ajjaj, de hitetlen daloltunk!

Daloltuk a rossz éneket,

a minden-mindegy-rímeket:

ideje most már mást dalolnunk!

*

Halljátok énekét a hitnek,

halljátok a jó éneket:

többet nem-hinni nem lehet!

akik szenvedtek, mindig hittek.

Halljátok énekét a hitnek!

197

Költemények

Mert megalázatositottak,

ittuk az ecetet s epét,

tapintottuk Krisztus sebét:

most ujjaink örökre jobbak.

Mert megalázatositottak.

Szemeink is örökre hisznek,

mert láttuk az Ember Fiát

kereszten és a glóriát

kelni nyomában a tövisnek.

Szemeink is örökre hisznek.

Ujjainkat a vér, szemünket

a könny edzette könyörű

igazulásra, gyönyörű

imának Ahhoz aki büntet.

Látásban és cselekedetben

tébolyunk céllá igazul:

mert így akarta azt az Ur,

hogy ne legyünk többé hitetlen!

A jóság dala

(Versek, darócban)

1.

Nem csendül a lelkem, mert olyan mint az a fém, amely

csak akkor cseng, ha rokon hangját ütik meg közel:

néma hát lelkem, e mái veszett hangoktól mint idegen

vagy mint a felhő, csak csüggök a zord hegyeken.

és sírok; de nem jó zápor ez, csupán ködesés

észrevétlen, szitáló, naphosszú, éjhosszú, monotón kormos permetezés, monotón, monotón, ó csak zuhogna már, vagy villámot szülne, küldene: mert szép zene az is, a zápor meg a dörgés, hogy érdemes fájva vajúdni érte: szép zene!

Ha nézem a tükörben néma ajkamat: Valaha - elgondolom -

bimbó volt ez, akkor is fonnyadt már, látszólag, csukott szirom, 198

Költemények

de mikor megjött az este, a falusi este, és szólt a harang, haranggá nyílt az ajkam, mint az esti virág, és zengett mint a harang!

2.

Most csönd van és szívem mint a süket föld, erjedő, sötét, meleg, nehéz virágok bölcseje hajdan, hol megfonódtak bús gyökerek, vak erjedés hona - Istenem! apró kis érzésmagvak, fekete rossz mind, s csúf és viszkető, bujva, de buja-makacson sarjadoz, magzik a meleg, sötét föld méhében, - észre sem veszem,

nem látom, nem tudom, de viszket belül, lassankint érezem,

hogy növekszik lenten, lassan és egyre és fojtva és idegen mint borban a salak, idegen és gyűlölt és irtanám, mint rablótól megejtett lány a magzatát, akit gyűlöl: de hogyan irtsalak,

kis érzésmagvak, Vénség magvai? mert Vénség volt a rabló, érzem: - az Ifjuság már elhagy és érzem, minden erő és minden erény csak ifjuság, dús Ifjuság (csak a Dús lehet nemes) - önző vágy, irígy akarat, ez a Vénség része. A szívnek csúf salakja marad.

3.

Pedig jónak kell lenni, mert ottkünn zúg a háború és csak, aki jó, mondhatja: Én meg tudok halni, de van jogom élni is: Csak, aki jó, közülünk legalább, barátaim, csak az tud lélekben maradni szabad és tenni még: az boldog. - A vulgáris csapat,

ki kívülről éli életét, annak ma jaj, ha jó

mert pénz, szerelem, szerencse, az élet maga is - a külső élet - azé, kinek ökle és marka jó:

de pénz, - kastélyok, parkok, nők, szép testek ünnepe, pompa és hatalom itala -

mind

méreg lesz annak, ki a Jóság könnyeiből egy csöppet belehint.

Pap vagyok, Barátaim, mert szenvedtem, és most pap vagyok

és mondom, Barátaim, mi mások vagyunk, halljatok:

mert velük élni nem tudunk, se pedig egymagunk,

csak a szenvedőkkel élhetünk, azokkal halhatunk.

4.

Ne mondjátok, hogy semmi a vers! Ó, ha minden szomorú tikkadás gyümölcsös volna bennünk, édes-teli hússá szikkadás,

199

Költemények

s borérés volna kádunkban minden fájdalmas erjedés,

gazdagok volnánk, mert legnagyobb kincs, melynek ára a szenvedés, ajándékozók, mert legszebb ajándék az áldozat.

Én is azokból voltam, akiknek kincse lett minden kárhozat,

Bányász voltam, és magam, amelyet vágtam, a kő,

nyeső kertész, és magam, amelyet nyestem, a tő.

Bátorság! ez minden: mert van kincs annak, aki az Akarat

csákányát jól forgatja s a bús bányától meg nem riad,

De jaj, Barátaim, a költő csak olyan kincsre talál,

csak olyan kincsre, Barátaim, amihez hozzányúlnia fáj!

5.

Segíts, Szerelem! ezt az egész verset neked énekelem,

mert te vagy a Jóság magva és átoma, szent Szerelem,

ki a testi Szépség fáklyáját tartod a lélek elé

és úgy vezeted a lelki nagy Szeretet felé!

Kéjeddel a kínra, amely nélkül se jók, se gazdagok nem lehetünk, kínt is kéjjé olvasztva erőt ki adna, ha nem Te nekünk?

S mi lenne velünk e sötétben, hol lábunk mindig fájva botol, ha Te nem biztatnál fáklyáddal, hogy Fény is van valahol?

Ó, szabadság Rése, első Ablak, melyen az önzés elhagyja magát mint egy rabságot! Első Szál, mely a vak falon vájva fogózik át lélek és lélek közt - hajts, drága Mag: mert belőled nő ki a szent Gyökér, mely az emberiséget befonja és pólustól pólusig ér.

Új esztendő

1918.

Idegeimen apokaliptikus

zene tombol, bábeli gyermekágy

a világ, véres lében remeg és

csikorog - ó jaj, ki a kínokban

ki a kínokban vajudó? Én vagyok,

te vagy, mi vagyunk, egy lett mindenki

e kínok apokalipszisában, e

véres ágy vonaglásában, rángunk és

futkosunk, patkánymódra, óriás

200

Költemények

talpak alatt, jaj! véres és vértelen

kaszák villódzanak a tetemszagú

légben, és torkon lehel a ragály

csontpalotákból idegen zene szól

viharok paradicsoma kibomlik.

Mit szólsz, ég és föld? Mit rántasz, iszonyú

új esztendőkbe, ég? A föld hallgat és

zordan karikáz sötét telében - de egyszer

ébrednie kell, és akkor mit mond majd

változatlan szép tavaszával, mit mond

feldúlt erdeivel, mit mond eleven

erőivel, mit mond rettenetes

ugarain kisarjadó vadvirágok

ezer beszédes szemeivel - Ember,

te züllött, véres, rossz kártyás, éji veszett

játékodból a réten ocsudva, - hogy fogsz

a vadvirágok szemeibe nézni?

Fortissimo

Haragszik és dúl-fúl az Isten

vagy csak talán alszik az égben,

aluszik vagy halott is épen -

ki költi őt föl, emberek?

Anyák, sírjatok hangosabban:

akit föl nem ver annyi ágyú,

rezzenti-é gyenge sírástok?

És ne is könnyel sírjatok,

mert a könny mind csak földre hull

hanggal sírjatok föl az égre,

sírjatok irgalmatlanul:

ne oly édesen mint a forrás,

ne oly zenével mint a zápor,

ne mint a régi Niobék:

hanem parttalan mint az árvíz,

sírjatok vagy a görgeteg

lavina, sírjatok jeget,

tüzet sírjatok mint a láva!

A drága fiúk hullanak

vérben a hóra napra-nap.

Ne hagyjatok aludni senkit:

201

Költemények

ki ma csöndes, gonosz vagy gyáva,

de érdemes-e félni még?

és érdemes-e élni még?

Ó, mért nem hallani hangotok?

Menjetek a piacra sírni,

sikoltsatok a templomokban

vadak asszonyai, vadakká

imuljatok őrjítő, őrült

imában!

És ha hasztalan

ima, sírás: - mi káromolni

tudunk még, férfiak! Ma már

hiszünk káromlani-érdemes

alvó magasságot a Sorsban.

Hányjuk álmára kopogó

bestemmiáknak jégesőjét!

Mért van, ha nincs? Mért nincs, ha van?

Tagadjuk őt, talán fölébred!

Cibáljuk őt, verjük a szókkal!

mint aki gazda horkol égő

házban - a süket Istenét!

Süket! Süket!...

Ó ma milyen jó

volna süketnek mint az Isten!

Süket a föld, nem érzi hátán

hadak alázó dobogását.

Jó volna süketen csirázni

mint virághagyma föld alatt:

minden süket, földben, Istenben

csak az ember szakadt ki a

süket Istenből iszonyokra

kikelt belőle féreg-módon,

Isten férgének, viszkető

nyüzsgésre, fájni - mert ami

nem süket Isten: fájdalom,

míg az Istenbe visszahal!

Zsoltár gyermekhangra

202

Költemények

Az Úristen őriz engem

mert az ő zászlóját zengem,

Ő az Áldás, Ő a Béke

nem a harcok istensége.

Ő nem az a véres Isten:

az a véres Isten nincsen.

Kard ha csörren, vér ha csobban,

csak az ember vétkes abban.

Az Úristen örök áldás,

csira, élet és virágzás.

Nagy, süket és szent nyugalma

háborúnkat meg se hallja.

Csöndes ő míg mi viharzunk

békéjét nem bántja harcunk:

Az Úristen őriz engem,

mert az Ő országát zengem.

Az Ő országát, a Békét,

harcainkra süketségét.

Néha átokkal panaszlom

de Ő így szól: »Nem haragszom!«

Néha rángatom, cibálom: -

tudja hogy csak őt kivánom.

Az is kedvesebb számára,

mint a közömbös imája.

Az Úristen őriz engem

mert az Ő zászlóját zengem.

Hogy daloljak más éneket,

mint amit Ő ajkamra tett?

Tőle, Hozzá minden átkom:

hang vagyok az Ő szájában.

203

Költemények

Lázas hang talán magában:

kell a szent Harmóniában.

S kell, hogy az Úr áldja, védje

aki azt énekli: Béke.

Zsoltár férfihangra

Consolatio mystica.

Tudod hogy érted történnek mindenek - mit busulsz?

A csillagok örök forgása néked forog

és hozzád szól, rád tartozik, érted van minden dolog

a te bűnös lelkedért.

Ó hidd el nékem, benned a Cél és nálad a Kulcs

Madárka tolla se hull ki, - ég se zeng, - föld se remeg,

hogy az Isten rád ne gondolna. Az Istent sem értheti meg,

aki téged meg nem ért.

Mert kedvedért alkotott mennyet és földet és tengereket,

hogy benned teljesedjenek; - s korok történetét

szerezte meséskönyvedül, - s napba mártotta ecsetét,

hogy kifesse lelkedet.

Kinek színezte a hajnalt, az alkonyt, az emberek arcát? Mind teneked!

És kinek kevert sorsokat és örömet és bánatot,

hogy gazdag legyen a lelked? És kinek adott

annyi bús szerelmeket,

szerelmek bűnét és gyászát? s hogy bűn és gyász egysúlyu legyen, eleve elosztott számodra szépen derüt és borút,

sorsot és véletlent, világ nyomorát, ínséget, háborút,

mindent a lelkedre mért

öltöny gyanánt: úgy van! eónok zúgtak, tengerek száradtak, hogy a lelked: legyen

császárok vétkeztek, seregek törtek, hogy megkapd azt a bút, amit meg kellett kapnod, és világok vihara fútt

a te bűnös lelkedért!

Mert ne gondold hogy annyi vagy, amennyi látszol magadnak,

mert mint látásodból kinőtt szemed és homlokod, úgy nagyobb 204

Költemények

részed énedből, s nem ismered föl sorsod és csillagod

tükörében magadat,

és nem sejted hogy véletleneid belőled fakadnak,

és nem tudod hogy messze Napokban tennen erőd

ráng és a planéták félrehajlítják pályád előtt

az adamant rudakat.

Az óriások költögetése

Iszonyú szörnyek hevernek utamon de majd csak megküzdöm velük már érzem ébredni magamban a kábult óriásokat.

...Lelkemben lassankint elfoglalt az önzés minden erődöt

s legbensőbb szentélyére kitűzte sötét lobogóját.

Ő forgatta a Mindegy-buzogányt és gyönyörű derük

közt keserűen tudott járni és keseríteni másokat;

mióta lajhár éveken át csúf hályoga hangos szememre verődött, megnémult hangos szemem mint dob ha verőit s hártyakopogóját gyászvatta és fátyol párnázza - csak tompán zengenek át

a legfrissebb színek ütemei is - mit érdekel engem a szín?

lombok sugarak görög romok, mit segít rajtam az idegen szépség?

Danaida-lányok - mit érdekel engemet ez már?

Rímeket se fogok itt már csinálni - ne várd a rímeket olvasó Mit érdekel engem a rím már? vidéki csöndes alkonyatok

ríme, se városi rím, gépkocsi-tülkölés ríme,

jaj, mit segít rajtam? - kis csirkéknek tengerit szóró

falusi lányka, vagy messze kocsmából a hegedü-szóló,

vagy városi villanyos hangja mely egyre csak falja meg ontja meg ontja a meleg emberi húst - már mindez az eleven nyüzsgés

lelkemből kiesett

és lelkem üres hangszerláda, mely zenés lemeze híjján

csak prózai csikorgásokat ad - legbensőbb várában az önzés

ül, kloroformos betörő gyanánt, mert hogy tudta volna legyőzni másként lelkemnek óriásait,

205

Költemények

mint kábulással?......Meddig fogtok heverni még? Mikor

kel ki vak szemhéjaitok nehéz gubójából az isteni Látás

fájdalmasan? Mikor veritek szét a Lomhaság szörnyeit

melyek elfekszik minden kapuimat

élettelen homokzsákok gyanánt? Ó keljetek, mert bénább vagyok én a bénánál, s vakabb a vaknál, ki legalább

illatáról érzi a rózsát, hűséről a lombot,

s az egész világot a láthatatlan szeretetről.

Emlékezés

A pókhálóra harmat esett:

bús unalmamra egy könnycsepp ma este.

A hold az égen párt keresett,

a széles égen hasztalan kereste!

Már elhallgattak a madarak,

annál hangosabban szóltak a tücskök.

És szinte láttam a fény alatt

ellengni a világot, mint a füstöt.

A fényen valami átfutott,

bársonyok kápráztak előttem.

A hangod is eszembe jutott,

mely elszállt az örök időkben.

Egy perc, egy pille

1904.

Hopp, ma pille, költeményem

ne szégyenkezz szállani: -

üdvözöllek, uj reményem,

örömöm hullámai!

Ti viszitek messze széllyel

széllel-béllett vágyamat

és ha elfáradtam, éjjel,

206

Költemények

illatos diólevéllel

ti vetitek ágyamat.

Milyen jó hogy vágyam tajték,

könnyű béllelése szél!

Reng reményem habja: rajt még

hajszálamra sincs veszély.

Viharától mitse félek:

én mindég föllül vagyok;

páncélossal sem cserélek,

mint afféle széllel-béllett,

hogy olyan könnyű vagyok!

Hátadon, diólevélen,

vess, habom, hát ágyat itt!

Habon és diólevélen

aki könnyű, nyughatik. -

Ember, a tengert ne célozd

megbékózni: nem lehet!

Hiu hittel ne acélozd

vak teherrel ne páncélozd

habra hányott lelkedet.

Szerelmes vers

A szemedet, arcod mélységes, sötét szürke tavát

homlokod havasa alatt, homlokod havát

elfeledtető fényes nyári szemed szédületét

szeretem és éneklem e szédület szeretetét.

Mélységes érctó, érctükör, fémtükör, mesebeli,

szédülsz, ha belevillansz; ki tudja, mivel van mélye teli?

Szellemek érctava: drága ércek nemes szellemei

fémlenek villanásaiban; de mily ritka fém szelleme tudhat így fényleni?

Mély, fémfényű, szürke, szépszínű szemedben, édesem,

csodálatos csillogó csengők csilingelnek csöndesen,

csendesen, - hallani nem lehet, talán látni sem:

az látja csak, aki úgy szeret, mint én, édesem!

Énekek éneke

207

Költemények

Salamon király könyvéből

Szép vagy, ó szerelmesem, szép! Lábadat saru díszíti, ritka drága gyöngyű; tomporodnak kerülete mint a mesterek kezéből kikerült kösönty.

Lábadszára mint aranyszín fundamentumon szökellő karcsú oszlop, márvány; a te két emlőd nyugalma mint a liliommezőkön legelő két bárány.

Köldököd mint illatozó olajok nyomától síkos szép kerekded csésze Hasad mint a zaffirokkal rakott elefánttetemnek drága tündöklése.

Hasad mint a liliommal köröskörül megkerített dús gabonaasztag; karod ámbraszín pereccel, két kezed nehéz gyűrűkkel aranyosan gazdag.

Balkezed a fejem alatt, jobbkezeddel megölelgetsz, megcirógatsz, édes, nyakad mint a karcsú torony kimagaslik hasonlóan Libanon-hegyéhez.

Nyakad mint a Dávid tornya; méz csepeg nyelved hegyéről; ínyed édességes; fogaid mint most fürösztött tiszta, hófehér juhocskák; ajakad tömjénes Halántékod mint a sűrű selyem lomb közül kitetsző darab pomagránát szemed mint a kék halastó; arcod ékességeinek ki mondhatja számát?

Tégy engem mint egy pecsétet a te kebeledre, mint egy bélyeget karodra, mert kemény a szerelem mint a koporsó és erős mint nagy vizeknek sodra No szerelmem, gyere menjünk a mezőre, illatoznak künn a mandragórák már a szőllő is virágzik s kifakadtak ajtónk előtt a gyümölcshozó fák.

Dal, prózában

A vad tavasz zuhanyát érzed-e, érzed-e zúdulni, kedves?

Gyere ki a szőllőbe - virágos fákkal habzik a hegy

Gyík surran a szurdékban, amerre az ember megy

A rög szinte él, a nap szinte nedves -

Most könnyű vagyok, úgy-e könnyű? Lásd, tudom a babonát;

Szentgyörgy előtt piros pillangót fogni jó!

Érzed hogy árad a szél mint egy tavaszi nagy folyó

jó, jó, meleg, párnás, sűrű - Gyerünk a napon át!

Nézd eleven mappa a táj a napba, minden útja tiszta rajz!

Még föl nem vette a nyári zöldet, csiraváró meztelen.

208

Költemények

Hallod a zenét a mandolafán, mint kivirágzott hangszeren?

Zsong, zsong, zsong, zsong - mézillat, érzed? pille száll és méhe rajz.

Létrán egy bácsi hernyózza a fát mint naptárakban régi kép

A hónapok előtt, olyan - mellette gyerek és kutya vig.

Karókat a földön suhancok sorban guggolva hegyezik.

Iszalaggal a vincellér kötözi a venyigét -

Jó, jó, jó így szétnézni szabadon! így ülni a napban a tanya előtt ahonnan látni a vonatot hogy cammog a róna felett

s a várost, s a széles utcán mászni az apró embereket,

s vidám munka hálójában hegyoldalt és tetőt -

Ó, borok anyja, drága hegy, mámor anyja, munka!

Zuhanj csak, jövendő szüret tüzeivel nedves

nap zuhanya, boldog előleg! felejteni, kedves,

e kábulásban, milyen ősz leshet a tavaszunkra!

Két nyári vers

1.

Settecento

A rossz szellemtől megszállt szép leány

az ágyban fekszik és vacogva reszket;

ifjú barát mellette, halovány,

exorcizálva hányja a keresztet.

A pajkos úrfi egy zúgban kacag,

vakít nyakán a fodros csipkegallér.

Bőg a vénasszony: »Egy misét, Jakab!

Többet ér az üdvöség, mint a tallér!«

Káromkodik a gazda s nem felel

(Phü! mennyi baj: szárazság, sáska, patkány...)

- Ottfön az égen nagy nap ünnepel.

S a kövér kandur nyujtózik a padkán

A gonosz úrfi esztelen kacag.

A barát arca lángol ijedt tűzzel:

209

Költemények

a rossz szellem szerelmes szavakat,

vad szavakat mondat a gyenge szűzzel.

2.

Oggi

Vasárnap napja hullt az udvaron

magányos asszony ült a pitvaron.

Künn minden árnyék fénnyel volt lyukas

szeletlen rekkent a szőllőlugas

s oly búsan csüggtek rózsák, dáhliák,

mint Krisztus sírjánál a Máriák.

A patakot is látni lehetett

a patakban nem sok víz lehetett

könnyért epedt a lomb a bokrokon,

mint temetés napján a sok rokon.

Az asszony szíve halkan, únva vert

a toronyóra zengve ráfelelt:

bút vert az asszony szíve, bús magányt,

a toronyóra álmos délutánt.

Ó örök őrlő, szomorú malom!

Városban bánat, falun únalom.

Ó hogy áthevül minden vánkos itt

s minden pongyola lekivánkozik

a mellről, mint virágról a szirom!

és kéjbe kókkad minden liliom!

A kert alélt, az asszony ásitott,

szellők se borzolták a pázsitot.

Az asszony fölött az únt óra tellt

s eszmélet nélkül lihegett a kert,

mivel az Isten forrón rálehelt.

A régi kert

I.

Szeretek itt olvasni, a kertben, a szőllőlugas alatt,

ahol a könyvre apró kerek fényfoltokat vet a nap -

210

Költemények

mind titkos lencse fényköre titkos mikroszkóp alatt,

amelyben titkos porszemek szálló árnyai mozganak.

Itt csak egyszerű virágok vannak: árvácskavirág,

petúnia, muskátli, dáhlia és georginák,

és rózsa, rózsa! - A reggelnek még a zöld gyep örül,

a zöld gyep és a barna lóher az ágyások körül.

Nem tudok én már dalolni cifra mértéken, rimen,

csak ily hanyagon, mint ez a kert dalol, porosan, szeliden

ahonnan az utcára semmise néz, csak a jegenyeakác

sárga fejével; mert nagyobb szegény mint az emeletes ház.

II.

Talán örökké lehetne verselni rólad régi kert,

vén köhögős kutadról, mely szalma közt fázva telelt,

a tamariszkról, melynek bőre ráncos és durva mint a vén emberé s mégis oly virágos gyengeszép ágakat nyujt az ég felé!

Gyerekkoromban a levelekbe szerettem harapni mint a csikó.

Tudtam: keserű ízű az orgona, illatos zamattal leveles a dió.

Sokszor álmodoztam diólevél-ágyrul, ott volna délután heverni jó!

Ott volna valami szépmellű kisleányt ölelni jó!

Este ha a kertre a hosszú ház árnyéka lassan ráfeküszik,

sűrű nyári este a forró légben fülledt illat úszik.

Tikkadtan a magas fának üzen akkor titkon a kis virág:

»Te messze látsz, bátya, mondd meg, jön-e már a holdvilág?«

III.

Ház, pince, istálló, félszer, körülötted régi kert.

Elül ami házunk, emeletes, de mégis fehérre meszelt

zöld ablakokkal; oldalt a szomszédé, alacsony, falusi, nádfödeles (hányszor kihúztam nyílnak a nádat, indián voltam, ki nyilazva les!) Kert mögött az udvar, a régi félszer ott áll az udvaron

négy vályogoszlopon, benn mosókemence, mángorló, ócska lom.

A vályogról hull a mész. Az istálló is ott van, rég üres, törött az ablaka: nagyapám virgonc lovai álltak a jászol előtt valaha.

Foltos, szalmás a vályog. A gerendák közt fecskék keringnek. Pincetorok, hűsöng, nagy hordók, misztikusan, jó pénz, jó mámorok, kadarkaborok.

211

Költemények

Szemközt nagy bálvány fakapu néz ki az utcára, zöld rácsos, szép.

S künn a ház előtt évrül-évre eszi az utcát az akácos Séd.

Szüret előtt

Sötétzöld színü és tömött a tő,

egy-egy vörös levéllel néha tarka;

édesen lankad, érve csüggedő,

kékes fürtjével a nemes kadarka.

Oly mézes-forró s drágán töppedő,

mint szenvedélyes szerető vad ajka; -

s várakozásban ég a hegytető,

s mosolyog a Nap, a lángtejü dajka.

Várakozásban ég a hegytető,

benn a présházban locsolják a kádat -

ó méla napfény, lankadt dajkaság!

Méla Halál, te nagy Szüretelő,

jöjj, hozd a kést, puttonnyal kösd a hátad,

és halkan nyisd a Pince ajtaját!

Őszi pincézés

1-ső vers

mely a Bor szellemének ébredését a Szőlő roncsaiból

a Feltámadáshoz hasonlítja.

A nap ocsúja most csorog;

piros levél a venyigén;

a présház felé megyek én;

a nagy kulcs zajjal megforog.

Csöndes a tanya, nincs dolog.

Szunnyad a must a csömögén,

s a pince tikkadt melegén

pihennek boldog óborok.

A sárga murci bugyborog;

ébred a must a csömögén,

mint Lélek a holt víz felett.

212

Költemények

Ó pinceszáj, illatos kripta!

Igy leng e bús présház felett

a Feltámadás drága titka.

2-dik vers

mely Krisztus Urunkat a Bacchus istenhez hasonlítja.

Mert Bacchus is példázza Őt,

a szabadító, szabad Úr,

ki vérét adja italul,

s e vérben kedvet és erőt.

Azért jámborul kérjük őt:

Add italodat, Bacchus úr,

melytől az ember nem busul,

s áldd máskor is e hegytetőt!

s úgy akkor is, meg máskor is,

bár must csurran föl vagy bor-íz

amint a hébért szürcsöli

nyáron, vagy őszi hamar estén

komoly tanulsággal teli

megy haza az igaz keresztény.

Régi friss reggeleim

Régi friss reggeleim nem fogytak el egészen

még néha villan elém bús napjaim sorábul

egy nap mely mint aranyos kapú, vakítva tárul

s jövők nyílt csarnokait igérgeti nekem;

mikor, mint gyermek előtt az almát, tartja sorsom

a célt, és emeli, hogy ne érjem el, de lássam

s életem vonata áll veszteg únt állomáson:

egyszerre felsüt a nap, s megindul életem.

*

Ó jéggel béllett barlang! résed nyíl, szomoru szív,

melyen benéz a napfény, és lánggá csurran a jég!

213

Költemények

Jön egy nemes tanítvány, és hozza ifju szivét; -

jön messze szeretetről levél, izenet; -

jön szomorú barátom, kit vigasztalni vigasz; -

jön Lánykó, nagy szemében hoz huncut örömöket

- mily öröm énnekem hogy öröm vagyok én neked,

s elindítád a lankadt órát, szivemet!

*

S most úgy peregnek azon percek és másodpercek,

mint dobon a diadal! és életem vonatja

zúg boldog völgyeken át, mert mámor gőze hajtja

és izzó drága szivek fűtik; és fut merészen,

és kattog és kanyarog vígan, ütemre, mintha

nem is tátongana mély se balrul ott, se jobbrul,

amelybe belezuhan talán egyszer, ha fordul...

Régi friss reggeleim nem fogytak el egészen.

Reggeli templom

Hadd építek most egy templomot.

Napkeletre nyúl a nagyhajó,

s ha az első napfény ráragyog,

jó.

Kívül fehér, mint a tisztaság;

belül tarka, mint a képzelet,

pedig rajta semmi cifraság -

gyermeklelkű épület!

A tornya.

Tornya egy, de büszke, szép torony

s mint a kukorékoló kokas,

tolja csőrét égbe hajnalon,

s hinti a sok hangot az.

S apró házak, mint a kis csibék -

s ébredez a kicsi nép.

A toronyból úgy tolong a hang,

mint a ducból reggel a galamb.

214

Költemények

(Egy nagy majorság a kis falu,

s már csipogva nyüzsög a napon.) -

De én most a csöndes, hűs falú

templomot rakom.

A lecke.

Falát oszlopokkal emelem;

tűrjetek csak, jámbor oszlopok:

Ki a legtöbb terhet tűri lenn,

tartja leginkább a templomot.

Fenn tizenkét vén Apostolok

- bő redők és szent, komoly szinek

hirdetik, hogy nem okos dolog

bűnben halni meg.

Térdepelni intenek kemény

stációk;

áll a szószék, magas lépcsején;

zengnek harsány prédikációk.

De a padsor ott köröskörül

lobogókkal szinte elröpül.

Drága zászló, máriás!

Drága ének, csengő, áriás!

Színek, hangok.

Mint a versem, e templom olyan:

int a lecke komolyan,

de mert minden színes-hangos itt,

ez a lecke nem busít.

Ó ezek a zengő, mély szinek!

Vörös lámpák vérzenek!

Szent szoborkák, bókos angyalok

dús fején az arany fölsajog.

Minden ablak tarka, szép üveg:

és ha reggel a pallón az Úr

napsugara jár, a szent ecset,

skárlát csöppen róla és azúr.

215

Költemények

Ez a templom példázhatja még

az életet; mély értelme bús;

de ha nézed tarka, szép szinét,

örömökkel koszorúz.

Betetőzés.

Mélyén, ahol orgonája zeng,

a Szentlélek kék galambja leng.

(Ó Szentlélekisten, adj erőt,

segítsd meg a szegény verselőt!)

Közepén a mennyezet falát

kép borítja el:

feltámadás, mennybemenetel

zengi a Fiú diadalát.

Legmesszebb, az oltár szent csucsán

fellegek közt látható

őszfehéren ülve trónusán

Isten, a Mindenható.

S azt hiszem, hogy másról ne legyen

a Háromság neve után szó:

itt ha zárom jámbor énekem,

jó.

Korán ébredtem

Korán ébredtem. Ablakom még

ki nem nyitotta a szemét,

s a Csönd nem hagyta abba a zenét,

örök zenéjét, melyet minden éjjel

elkezd és folytat, míg a durva ember

ki nem üti kezéből hegedűjét.

Egy vékony résből a falon

fény ömlik egy kis vonalon.

Alálebegnek a fogasról

ruháim mint kisértetek.

kisértetei nappali-magamnak,

a rabnak, rútnak, gondolattalannak,

amaz ügyetlen öklözőnek,

216

Költemények

kit gyűlölök, ki majd föltámad,

s elfoglalja helyem e testben.

Ölelj, ölelj, ó ne eressz még,

ágyam, te különös vacok,

akit nem szőttelek magamnak,

mint fészkét a madár,

de enyém lettél szolgaságban,

te jó, te jó, te ölelő,

meleg és messze és magányos...

Reggel

Ottkünn a tavasznak napja ég.

Jaj, nem tudok én fölkelni még!

Lelkemben zsibbad a gyönge vágy

bús testemet marasztja az ágy.

Bénult akarásom csak kesereg!

ó, régi tavaszi reggelek!

Madárfütty, tervek, rebbenő szárny

friss kávé illata, templomárny

diákos friss ész, jó tanulás

nagy reggeli séta, elindulás

ó, versek, versek víg üteme;

ó, játszi munka szent öröme!

kedves várása, virágcsokor!

reggeli csókok, reggeli bor!

A tavasz fénye ma oly sivár.

Miért keljek föl újra? Mi vár?

Kocsizörgés jő az ablakon.

Lovak zaja rúgja homlokom -

szomszéd szobából korhol a sok

könyv, már amit sosem olvasok

beíratlan papirlevelek -

bénult akarásom csak kesereg:

Ó, fáradt, szomoru reggelek!

Mit álmodhattam? iszonyuat

hogy testem ily kimerült maradt.

És mit élhettem? rettenetet

hogy abból ily álom született

217

Költemények

hogy szörnyű évek folyama-gyűrt

lelkemben ily sár torlasza gyűlt.

Köröttem fájó haza, beteg

nép - de magam már nem szenvedek

csak fekszem az ágyon lankatag,

mint egy levágott szomoru tag.

Jöhetsz már, nap, tavasz! - a halott

tag meg sem érezi a napot

csak férgei kelnek tőle ki -

ó, lelkem iszonyu férgei!

Könyvek unalma

A mások gondolatai

mint fiatal gyönyörü lányok

jöttek egyszer elém:

arcuknak húsa szent keménység,

szemük sötéte fény.

Igérő, idegen sereg,

friss utak fáklyáinak állván,

fiatalsága hí -

De megvénítik szemeimnek

öröklött napjai.

Egy-kettő, s minden: ismerős!

Ti nem láttok, csak emlékeztek,

öröklött, bús szemek!

Az arc ráncot vet, a haj őszül,

amint ti nézitek.

Húsuk lappad, szemük borul;

öregen állnak, körülállnak;

és száz, és egyre több...

Ó jaj, hogyan találjam útam

a vén sereg között?

Szíttál-e lassú mérgeket?

1919 július.

218

Költemények

Szíttál-e lassú mérgeket, illatok átkait?

jaj, rosszabb, aki kába Szók mérgéből tudva szítt

melyektől elzsibbad az ész, és megőrül a Tett -

ó, kárhozat, kiben a szó először született

az ábrándokbahurkoló, álomharanghuzó,

biborszinű, tömjénszagú, trombitahangu szó.

Haza... Szabadság... hallod ezt? ó ember! messze fuss, mert ellenséged aki szól, zsarnok és háborus:

mert minden édenek neve vad poklokat büvöl

s Kasszandra átkát gúnyosan visszárul veri föl

Hazánk, harsan, s már durva harc dúlja a drága tájt, s új tusa borzadt oka lesz, ha ki békét kiált.

Eszmét neveznek - és a föld bitókkal fölfakad;

jövőt - és viszik halni már a gyönge fiukat

népjavát - s a nép új nyomort lát, újabb szenvedést; emberközösség: pompa-szó! de kerüld mint a kést;

szabadság: ez még csábosabb; de vigyázz, ki ne mondd, mert súlyosabb bilincsbe fogsz botolni majd, bolond!

Ó, varázs van a szavakon, hogy a Teljesedés

fordítva értse mind, s legyen elátkozott vetés,

hol a konkolyt arassa az, ki a buzát veti,

s szive melegjén ölyvtojást költsön a gerle ki.

Ember azért, ha jót akarsz, tanácsom megfogadd

és köpd ki fogaid közül a véres szavakat, -

sőt hogyha érzed, hogy a szó, ez álnok gyűtövény,

ártatlan is, csírázni kezd lelkednek mezején,

égesd föl inkább a mezőt, és legyen kételyed

tikkadt és izzó, mint a láng száraz mező felett.

Szaladva fájó talpakon

Én csak azt szeretném tudni, mi lesz ezután?

Annyi lángon átláboltunk, annyi vad csudán,

annyi véres kínon, kékes dekadencián

égő lábbal állunk itt az Óperencián.

Partos Óperenciának semmisége int:

rá sem érünk félni tőle; megtorpanva mind

csak a kínt jajgatjuk, a bizsergő, tompa kínt,

kapkodva csallános táncban égő talpaink.

219

Költemények

Ó, milyen bál bírt bennünket eddig hajtani?

Olyan e homály előttünk, mint a hajnali

köd a bús kicsapongónak, kinek ajkai

kínos csókoktól sebessek, tánctól sarkai.

Krisztus urunk, jőjj, jelenj meg méltóságosan,

fájó lábunk hűs kezedbe fogd jóságosan,

könnyel öntözd meg helyettünk imádságosan,

ne engedd, hogy elepedjünk ily halálosan!

A könnytelenek könnyei

Szavak, ti mondatlan szavak,

meddig biztassalak?

Mit ültök rokkant ajkamon,

mint dermedt madarak?

Avagy enyémek vagytok-é,

vagy, rámbízott sereg,

apáktól és egy nemzettől

örökbe nyertelek?

Jaj, a tábornak, melyben a

hadsereg fogva - jaj

a kasnak, melyben fájva nyüzsg

s ki nem röpül, a raj!

Szálljatok szét, gyötrő szavak!

Mit zsongtok itt nekem?

Minden füleknek szóljatok,

és minden nyelveken,

s zokogva, hajh, hogy annyi szív

hiába onta vért,

a könnytelenek könnyei

legyetek a honért!

Szemeink száraz fellegek,

s miként az aszu táj,

sivár a lelkünk, zsibbad és

nem tudja már, mi fáj.

220

Költemények

Tél tél után, év év után,

négyszer hajtott a galy,

vakon, nagy kényszerek között

harcolt a bús magyar.

Harc harc után, nyár nyár után

ötször lehullt a lomb:

oly híven adta mindenét,

s oly ingyen, a bolond!

Ki vérünk ízét ismered,

tégy vallást, karszti kő,

s ki jól tudod jajunk szavát,

vad omszki levegő,

valljatok, magyar csillagok,

védjétek a magyart:

volt-e dalunk, vagy sóhajunk,

mely nem békét akart?

Mint aki méccsel intene

balgán, a Nap elé,

ugy lobogtattunk álmokat

a Szeretet felé.

Szemeink száraz fellegek,

s miként az aszu táj,

sivár a lelkünk, zsibbad és

nem tudja már, mi fáj.

Ó, mécsünk nem világított:

házunk' gyujtotta fel

s gyűlölet pokla lett a hely,

hol élni, halni kell.

Szakadjatok ki, bús szavak!

Sem élet, sem halál:

egy őrült nemzet eleven

megnyilt sírjában áll.

S a sírt népek veszik körül,

öröklő káröröm;

és kígyó csúsz a sír fölött,

de virág nem terem.

221

Költemények

Kígyók közt, marva, fájva, halld,

a költő éneke

s sziszegve rokkant ajkamon,

óh népek nemzete,

egy ezredévből, nagy világ!

riadva, földadog -

Hazámnak hangja, gyenge bár,

de néma nem vagyok.

Isten fogai közt

Olyan az én lelkem, mint egy különös gyümölcs, mely lassankint mind ízét és zamatát kiadja valamely óriásnak marcangoló fogai közt.

És néha úgy tűnik föl, hogy ezek igazi fogak. Amikor Erdélyben bolyongtam, havasalji sötét városkában, és kiértem a sziklás emelkedéshez, szemben a havassal - fehér sziklák voltak, magányos fehér sziklák, egészen kívül a városon - olyan szomorú - - semmit sem lehetett már látni ott, semmi elevent, csak ezeket a köveket, és lentebb a vörös és kopár agyagot, és fönt az égen a felhőket, amelyek alkonyra mintha lejjebb ereszkedtek volna - nehéz és darabos, töredezett fehér, masszív felhők voltak. Hidegek voltak a felhők,

- minden hideg és kopár - minden oly ásványi, minden élettelen

- a föld, a sziklák, és ott fenn az ég is, a tömör felhők, fehéren, mondom, beágyazva az alkony messzebb pirosába. A város, az élet, nagyon messze volt és nagyon semmi volt már, jelentéktelen kis sebe a földnek, elveszve, minden mögött. Itt magam voltam melegen eleven, hideg sziklák és hideg felhők között, kis kegyelem-résben, tornyosodó föld és sűrű ég közt. Lecsukló sűrű ég közt - mert szinte már rám estek a felhők. Ó, milyen csöpp kis reszkető élet voltam a végtelenben!

És rám csuklott a sűrű, hideg ég. Közelebb jött darabos, fehér felhőivel, mint óriási fehér fogakkal, az alkony piros foghúsából.

Ó borzalom! lenn a fehér sziklák is nagy fogak voltak, a vörhenyes föld puha foghúsában. Egy óriásnak idomtalan, tördelt fogain jártam én! Ó borzalom! a szikla emelkedett, és a felhő jött lefelé. Csöpp meleg élet, két nagy hideg fogsor között álltam. Puhán a kemény sziklán. És jött a felhő, jött az alkonypír. A fehér fogak közeledtek!

A piros foghús mozgott! Csöpp kis meleg húsfalat, reszkettem.

Ó boldog nagy fogak, ki fogai vagytok, - akik közt örökké

vergődik a keserves Élet? Ide-oda lökődünk, apró falatok, az iszonyú Szájban, míg elporladunk a piros foghús közt. Mi ez a nagy Közöny, az 222

Költemények

Élettelen, aki az Életet rágja? Ó borzasztó Shiva! vagy élet vagy te is, vad és meleg élet; s csak fogaid hidegek, óriási Őrölő? Engem a fogak hidegsége kísért; és megdöbbenek magunkon, vakmerők, kik e vak fogakból házakat faragunk magunknak.

Csak a dalra

I.

Egyenes úton mentem én -

ti kitértetek jobbra-balra.

Ti szavakra figyeltetek

én csak a dalra, csak a dalra.

Szörnyü dal volt, szörnyü dal!

Némulj meg, pajtás, ne kiálts

és vedd a sírást hasztalannak:

aki hallotta ezt a dalt,

a szíve süketült meg annak.

Szörnyü dal volt, szörnyü dal!

II.

Gondolj a zengő tengerekre!

gondolj a Sorsok iszonyú

muzsikájára, szent ereklye

csókjára, titkos alkonyú

szigetekre, bús-badar

ópiumokra, meztelenbe

fúlásra, múlás, indulás

csengetyűjére, esztelenre,

vad valóságra, mely varázs...

Szörnyü dal volt, szörnyü dal!

III.

223

Költemények

Ti szavakra figyeltetek:

s szomorú a szavak hatalma:

nem hallatszik át a dal.

De hát jobb volt-e énnekem

menni nem nézve jobbra-balra

a hang után mely őrületbe csal?

bitók alatt, ágyúzugásban,

vakok módjára, millió

csapdák közt, béna megszokásban

s hipnotizálva kábuló

fővel menni, bús ital

rabja módjára, csak a dalra

figyelve menni, különös

züllésben, semmi mást se hallva

és minden célra közönyös...

Szörnyü dal volt, szörnyü dal!

IV.

Némulj meg, pajtás, ne kiálts,

és vedd a sírást hasztalannak:

aki hallotta ezt a dalt,

a szíve süketült meg annak -

Szörnyü dal! Szörnyü dal!

Csillagokig!

Ó, szomorú téli sötét, te szennyes fekete bársony!

Örülök annak a kis résnek a függönyömön,

mert rajta a végtelen Terek mélyébe látni,

csillagokig!

A szomszéd szobákból az Élet örök ritmusa, alvó

kedves életek lélekzése, - ó, ti

224

Költemények

meleg Erők titkos munkája, kik jöttök az Idő

fenéktelen mélyeiből!

Élet vagyok én is, meleg erő, - gyűlöljön aki rossz!

Magyar korok mélyeiből, nagyapákon, apákon át

ideértem ahol kilátok a csillagokig,

csillagokig!

Gyűlöljön aki rossz! S szeressen a jó! Mert nem nézek

én mást ezután

csak testvértüzek lobogását, nem hallok én mást ezután,

csak testvéréletek ritmusát tér meg idő

fenéktelen mélyeiből!

Aludj, barátom! s építsd erőidet a jövőnek!

Aludj, testvér! ó, bár mind testvérek, emberek, lelkek,

kéz kézben, erőt erő táplálva, mint áram áramot,

törnénk föl csillagokig!

225

Költemények

Sziget és tenger

Örökkék ég a felhők mögött

(Vallomás helyett hitvallás.)

Az első könyvem első oldalára a »soha-meg-nem-elégedés«

himnuszát írtam be... Nincs jogom hát panaszkodni, ha ma is elégedetlenül futok még; sokat szereztem, sokat el is dobtam; egy vállrándítással; gesztusaim idegesek voltak és türelmetlenek; soha le nem ültem egy pillanatra sem; gazdagságomban szegénynek éreztem magamat és fáradtságomban nyughatatlannak; nem csak a könyvembe, homlokomra is fel van írva a »soha-meg-nem-elégedés«. Futottam hősen, szűnetelen, lélekzetlen; olykor szinte elbukni látszottam; s hasonlítottam ahhoz a fához, melynek koronáját földig csapja a szél...

Mi tart fönn? Mi a gyökér, mely nem szakad el? mely elpusztíthatatlan táplál valami kimeríthetetlen erővel? »A hit az élet ereje: az ember, ha egyszer él, akkor valamiben hisz... Ha nem hinné, hogy valamiért élnie kell, akkor nem élne...« Ezek a szavak, Tolsztoj szavai, járnak az eszemben, s vizsgálom, mit hiszek? Ó, örökkék ég minden felhők mögött; kiirthatatlan optimizmus!

Hiszek abban, hogy élni érdemes. Talán nincsen célja és értelme, mert »cél és értelem« emberi fogalmak: a világnak nincs rájuk szüksége. A világ több, mint minden emberi; hiszek a világban, mert eszem el nem éri.

S mégis hiszek az észben, hogy ameddig ér, hűséges szolgája annak a Valaminek, amit el nem ér... Építse életünket: s ahogy egy vers jobb lesz és nem rosszabb, ha az ész építi (csak ott álljon az építész mögött a gazda is!) - akként legyen már egyszer jobb életünk. Esztelen iszonyokon ment át Európa (esztelen volt az én életem is): jöjjön most már az Ész!

Én hiszek a harcban, az ész harcában a vak erők ellen, melyek: a világ vak erői, vagy az én lelkem csüggedései és indulatai...

Igaz: ezek a vak erők hozzátartoznak ahhoz a minden észnél magasabb Valamihez, amiben végre is meg kell nyugodnom: de a harc is 226

Költemények

hozzátartozik, s az is, hogy eszem a saját törvényeit kövesse, s aszerint vezessen... Magunk is része vagyunk tán a vak erőknek: de ezt bízzuk csak a vak erőkre...

Vallom azonban a bölcsességet is: harcom nem megy túl a józanság vonalán: magamban is érzem ami ellen küzdök, s tudom, hogy minden rombolás engem rombol. Nem is rombolni akarok, inkább építeni: az ész halkan hasson a tényekre, mint a delej: nem ellensége az erőknek, hanem egy erő a többi közt, együtt építve velük. Az erők a mult, az ész a jövő: egymásba kapaszkodó fogaskerék.

Magyar vagyok: lelkem, érzésem örökséget kapott, melyet nem dobok el: a világot nem szegényíteni kell, hanem gazdagítani. Hogy szolgálhatom az emberiséget, ha meg nem őrzök magamban minden színt, minden kincset, ami az emberiséget gazdagíthatja? A magyarság színét, a magyarság kincsét! De mily balga volnék, ha ugyanakkor más színt, más kincset el akarnék venni, vagy meggyengíteni!

Én hiszek a testvériségben: a színek együtt adják ki a képet, a hangok együtt adják a koncertet. Nemzet ne a nemzet ellen harcoljon: hanem az ellen, ami minden nemzet nagy veszélye: az elnyomás és a rombolás szelleme ellen! Micsoda leckét kaptunk ebből éppen mi, magyarok! És micsoda hiba: másnak tenni, amit magunknak nem kívánunk

- holott már avval, hogy másnak megtettük, ajtót nyitottunk neki, hogy velünk is megtörténhessék.

Én katholikus vagyok; azaz hiszek a nemzeteken felülálló,

egész világnak szóló katholikus igazságban! Másszóval: hiszek igazságban, mely túl van a politikán, életünk helyi és pillanatnyi szükségletein: az én egyházam nem nemzeti egyház! Nem vagyok puritán: az én üdvösségemnek nem elégséges az, ami szükséges: ami itt és most szükséges.

Hiszek a feleslegben. Abban, ami túl van családon és fajon; abban, ami túl van a meszelt falakon. Elvégre lehet élni meszelt falak közt is; de ez nem katholikus élet. A fal véd; de zár is. Én képeket akarok látni a falakon, hogy újra kinyissák elém a világot...

Hiszek a művészetben, mely kinyitja elénk a világot, mely kiröpít a pontból és pillanatból, mely katholikussá és a kozmosz polgárává avat; l'art pour l'art ez és mégsem l'art pour l'art: mert éppen az, hogy nem helyi és pillanatnyi célért harcol, éppen az teszi egy nagyobb ügynek harcosává. Hiszek a művészetben, mely nem tagad meg 227

Költemények

semmit, se a l'art pour l'art-ot, sem a naturalizmust; de túlnő

mindeniken, mert nem rabja semminek. Hiszem, hogy érdemes...

Hiszek a lélekben, mely szereti a világot; annyira szereti, hogy újracsinálja, annyira szereti, hogy meg sem elégszik vele. Ha érdemes a világ, érdemes szeretni is, érdemes másolni, érdemes a fantáziának folytatni is. Hiszek az alkotásban, mely a lélek nyelve; nem mindenkié, csak a magosabb lelkeké; mint a nyelv sem minden állaté. Hiszek a munkában...

  Ami szép, az nehéz; az anyag

ellenáll, s az én lelkem csüggedései és indulatai Hiszem, hogy ez a nehézség is hozzátartozik a szépséghez, mint a harc és szenvedés a világhoz. Hiszek a harcban, mely szüli a vágyat a békére.

S hiszek a békében. Hiszek a harmóniában, melyre vágy a lélek, a szépségben, melyért kiáltoz az anyag, a szeretetben, melyért epednek a népek. Hiszek a nehézben, hogy nem lehetetlen! Ha nem hinnék benne, magam tenném lehetetlenné. Oly bűn, melyre nincsen föloldozás. Csak a hit teheti lehetségessé.

Ember vagyok, s hiszek egy emberben. Nem is az emberben. Az ember vakon botorkál; de a világ nyitja és súgja útjait. Az ember primitív lény, de az állat még primitívebb. Nem állatot kívánok, nem is embert!

Többet!

S ha néha elfáradok, s az állatot és anyagot irígylem: ez nem hitem megtörése, csak erőmé, mely nem semmi, de nem minden... Derék erő, s majd megnyugszik egyszer, de nem fogy el. Hiszem... Nyugodt kinccsé lesz és örök haszonná.

Régen elzengtek Sappho napjai

A líra meghal. Nagyon is merész

kezekkel téptük a kényes leány

hegedü-testét, vad-vad hangokig

csigázva, hogy ma már csak nyögni tud

s hörögni mint halódó... Nincs ütem

jajában többé, nincs se szó, se tag:

az értő agy s zenés szív nem beszél,

csak a tüdő liheg, csak a torok

kiált s a szédült gyomor álmodik.

A líra elhal, néma ez a kor.

228

Költemények

Kinek szólsz, lélek? Mondják, milliók

nyögését nyögd ma, testvérek vagyunk

s mit ér a szó, amely csupán tiéd?

De istenem, hát testvér az, aki

nem hallja meg testvére panaszát,

ha nem övé is? Önző a világ:

csak közös inség, közös láz, közös

zavar dadog, - a többi csönd s magány.

A líra meghal, és a szerelem,

mint a galambok csókja, hangtalan.

Óh kedvesem! magunknak szól a dal.

Régen elzengtek Sappho napjai.

Csókolj! A líra meghal, és a bús

élet a kettes csöndbe menekül.

Az ember hajdan ember volt, s szive

itta az embert, testvérszív; - ma nyáj,

megúnt baján kérődző. Légy sziget

s várj napot a mocsárból! Különös

gubók szülhetnek pillét. Mit tudod?

Az istenek halnak, az ember él.

Könnyű dalt szeretnék irni a kedveshez

Hol vannak a régi könnyü dalok,

Szalagok, volant, csokor, fodor

lengése hajad lengéseihez

és ékszerednek fénye szemed

villogásához: durva dísz.

Táncod méltó, hogy utána dalok

szalagja lobogjon, tíz meg tíz.

Hol vannak a régi könnyü dalok

fürtödbe fonni, ruhád köré

csokrozni, fényleni homlokodon

és rímek forró csókjaival

körüllehelni, hogy ne fázz,

hogy melegítsen csók a hideg

évszázakon át is, száz meg száz?

Hol vannak a régi könnyü dalok,

Tán a szél vitte el őket, a szél,

229

Költemények

mint virágpelyhet, a gaz közé,

vagy a villám lobbantotta föl,

mely oly sűrűn gyúlt s oly közel!

Vagy súllyá itta szárnyaikat

a könny, a könny, ezer meg ezer!

Hol vannak a régi könnyü dalok?

Óh, könnyesek ők már és nehezek

s mind mélyen a lélek sejtjeibe

szívódva, némán él s vele hal:

nem lobogó, nem villanó -

lásd, lelkem könnyes sejtje dalol

téged, millió meg millió!

Ideges esztendők

Emlékszem... A Szerelem jött, galambszeme volt,

halkan jött, mint a galamb, és halkan dalolt:

de a hangja oly meleg, véres-puha volt,

hogy lelkem könnyes forróságban fuldokolt.

S egyszerre a Félelem nagy lámpái kigyultak,

eltakarták az álmokat, eltakarták a Multat.

Szent zablák, kötelek nyúltak, lazultak, lehulltak:

de a forró kapcsok, s húskarok, összeszorultak.

Óh kedvesem, a szél elállt, a viharnak vége van:

ám a tenger egyre zúg még körülöttünk nyugtalan,

kapcsainkat megcibálja, ráncibálja bús-vadan.

Lelkünk nézi a sós vizet remegve, de szomjasan.

Őszinteség

Őszinteség... Óh hogyha a szív

oly tiszta lenne, mint hegyi víz,

könnyű, mint vers, ami rímre megy,

és egyszerü, mint az egyszeregy!...

Fa vagyok, a lábam sárban áll,

ezer álmom vétkes kört csinál

230

Költemények

s lelkemben úgy eltéved a fény,

mint egy labirintus ösvenyén.

Tán zöld bozót, gazos labirint,

talán csupa kőfal kacskaring;

mélyén, hova Röntgen-láng sem ér,

mily szörnyeteg lakik és henyél?

A szó ott tévedez, elmarad...

Fond, Ariadném, szent fonalad,

és ahová sem igen, se nem,

tán elvezet majd a szerelem.

Hogyan mutassa a föld magát,

ha az ég nem küld feléje sugárt?

Fa vagyok, lábam a sárba tapad,

de karjaimat már vonja a nap...

Pesti éj

Én így szeretem ezt, spaléta nélkül,

mikor keresztet vet reám az ablak

keresztlécével, és a hold bekékül

szobámba, jaj! hogy éjről-éjre kapjak

a bús Mosáshoz, mely lelkemben öblög,

titkos kékítőt. Óh be mar a lug!

Tiszta éj vize, töltsd szinig a csöbröt,

és szent alázat, oldj belé hamut! -

Kutyám halódik és állati kínja

hörgését csurrogatva reves éltem

teknejébe, olyan a hangja, mint a

vízvezetéké, mely csepeg az éjben.

Óh kínok cseppje, mely követ kivájna!

Vigasztalan sötétség! állati

egyedülség! ha elég mélyre fájna

belém keserved, talán mint aki

erős szöggel szögezve egy keresztre,

úgy csüggnék Isten eleven keresztjén,

amelyre minden élet rászögezve

kínjaik föloldódnak a keresztény

»lelkek-egyességében«. Drága oldás,

hol kín a kínnak titkos orvosa,

231

Költemények

mert eggyé, mint a kereket a forgás,

olvasztja mind a szívek ritmusa,

mely az Élet ritmusa. Minden bűnöm

oldódjon az Életbe! Hulljon, hulljon

kereszt ágyamra, lúg szívemre! Szűnjön

külön életem kicsi kínja! Múljon

a Minden-Élő kínjaiba! Csöpp lesz

melyet az Úr szent tengere lep el...

Fű... ember... állat...

S a Halál se több lesz,

mint két ing közt egy meztelen kebel.

Józanság

Alszol mellettem. Repkedő szemed

kék madarát, két fürge madarát

kalitba csuktad.

Korholva nézem bolond lelkemet:

elhagy, és föl-le kémli vonalát

egy furcsa útnak.

Jer vissza, lelkem, nem való tehozzád

a bizonytalan ösvény messze hosszát

bódulva bolygani!

Elég volt járni, elég volt keresni,

két oldalt lándsás kapukon belesni,

záporral csorgani.

Száraz tetőnk alá ma behuzódva

az ablakon berémlő vert bozótba

új bajra ki ne szökj...

Lélek les ott künn lelket, mint a kobra,

s a gyűlölségek száz Medúza-szobra

mered a lomb között.

Óh, előrefutós meg visszatérős

lelkem, drága kis ebecském, be félős,

hogy nyomod ottveszik,

232

Költemények

ha nem von vissza a szent vágy, a jó láz,

mint bölcs szimat, mint erős, ritka póráz,

az alvó kedvesig...

A harmadik emeleten

Óh micsoda reggel! Szemem semmit se lát

a négyszögü ablak szürke tábláin át.

Ólomlemezekkel

vannak beszögezve; s azt hiszem, talán itt

csak vidám kedélyed világa világít -

óh micsoda reggel!

Jó így lakni, édes, magoson, magoson

mikor ragyog a kék, tavaszon, tavaszon

s mint sziget az égben,

horgonyzó léghajó szőnyeges lakásunk

és kívülről csupán egy-egy fecskét látunk

suhanni a kékben.

De még jobb, de még jobb - mikor nincs más világ,

csupán az emberé, s szemünk fecskét se lát -

ilyen szürke télen,

mikor nincs más világ, csupán az emberé,

akkor még jobb, édes, ki se látni belé

s lenn tudni azt mélyen.

Ez a mi nagy próbánk: kínjait érezni

s köztük ős, szent, vidám magvakat őrizni

- simítsd hozzám orcád! -

Látod, hősen, tisztán, s boldogan maradtunk,

előttünk köd, mögöttünk köd, és alattunk

egy elsüllyedt ország.

Bogárkák jó haláláért

Meghalt. Többet meg se moccant.

Összecsukta fényes szárnyát,

mint egy páncél szemfedőt,

mint egy haloványuló

233

Költemények

zománcu kettős szekrényajtót,

melynek fénye érc, agát...

Két ujjam, mint két kis angyal,

jött el érte jobbrul-balrul,

koporsóba tette őt,

melynek falai magukba

itták rég-elgyúlt gyufáknak

maradozó kénszagát.

Ennyi volt csak könnyü pokla!

Az se zárta tán sokáig

foglyul a kis repkedőt.

Már a márciusi vizek

jöttek és a korhadt fán át

beszűrték az éjszakát.

Beszűrték az édes éjet

s boldog-meztelen maradva

a nagy Mindenség előtt

úgy cserélte csöpp husát

s a sáros földet, úgy cserélte

a világot és magát.

Kis testével, mely mig élt,

csak szállt és rángott ég és föld közt,

most a Végtelenbe nőtt

elvegyülve. S múlt a nyár

és telt az ősz, s a házak állán

tél eresztett jégszakállt.

S jött az új tavasz. S az évek

így suhantak. Én Istenkém,

ég és föld szövője, sződd

egybe minden bogárkádat,

engem is majd kedvesemmel

s szűrd reánk szent éjszakád!

Esti megérkezés

Az esti sötét

halk mezei lelkét

a mohó kilométerek

234

Költemények

bús messzibe nyelték.

Kocsim ablakait most

veri a fény,

két sorban a lámpák

jönnek elém.

Tépett takaró lett

már a sötétből;

csak az ég, a nagy ég

fut velem a rétről;

kiejtik az utcán

a csönd mezei

csokrát a kiránduló

fáradt kezei.

De harsan a lángok

lármája, a lámpák

csilláma szemembe

csengeti lángját.

Máshol az éjszaka

csendje halálos:

itt villan a villany

és villog a város.

Idelenn a város

villanya villog,

de fenn a nagy ég

száz csillaga csillog:

a villany a földi,

a csillag az égi,

a villany az új,

a csillag a régi.

A jobbak elmaradnak

Utak, kik szétszaladtok a hazába

és sorompókra leltek oly hamar,

ne vigyétek ki bús hirünket innen.

Csak mint a fuldoklóét ujja csücske,

áldozat bárányáét szalagok,

csak mint hegedhetetlen sebnyilások.

235

Költemények

Minket lekötve tart egy furcsa léthez

mágus Szokás vagy szoptatós Remény:

álmodunk és vergődünk álmainkban.

Husunkba tépünk, mint az elvarázsolt;

némák vagyunk és süketek; a vér

betölti szánkat, vér kavarg fülünkben.

Őrületünk előtt már semmi korlát:

ó jaj, a táblákat mi összetörtük!

ó jaj, bölcs véneinket megtagadtuk!

Nem előre kell nézni a magyarnak:

a régi erkölcs jobb volt; régi mód,

régi szavak, régi ész, régi oltár.

Megvonva tőlem jövők jósa lenni,

barbár korok vátesse visszavágy

mikor még Róma állt s az ősi Vallás.

Ó magyarok! haragszik tán az Isten!

Havas tavasz korbácsa sujt; a nép

nyomorog s a gyilkolásban leli üdvét.

Jön a Barbárság, mint havas tavasz,

korbáccsal a kezében; már az ének

eresz alá némul; és az a Jobb,

aki nem ért és elmarad korától.

Petőfi koszorúi

1923.

»Avagy virág vagy te, hazám ifjúsága?«

Hol a szem, szemével farkasszemet nézni?

Ki meri meglátni, ki meri idézni

az igazi arcát?

Ünnepe vak ünnep, s e mái napoknak

szűk folyosóin a szavak úgy lobognak,

mint az olcsó gyertyák.

236

Költemények

Szabadság csillaga volt hajdan a magyar,

de ma már maga sem tudja, hogy mit akar:

talány zaja, csöndje

és úgy támolyog az idők sikátorán,

mint átvezetett rab a fogház udvarán

börtönből börtönbe.

Ki ünnepli ŐT ma, mikor a vágy, a gond

messze az Övétől, mint sastól a vakond

avagy gyáván bujik,

s a bilincses ajak rab szavakat hadar?

Csak a vak Megszokás, a süket Hivatal

hozza koszoruit.

Óh, vannak koszoruk, keményebbek, mint a

deszkák, súlyosabbak, mint hantjai kint a

hideg temetőnek!...

Kelj, magyar ifjúság, tépd le a virágot,

melyet eszméinek ellensége rádob

emlékére - kőnek!

Kelj, magyar ifjúság, légy te virág magad!

Nem drótos füzérbe görbítve - légy szabad

virág szabad földön:

hogy árván maradva megrablott birtokán

mondhassa a magyar: »Kicsi az én szobám,

kicsi, de nem börtön!«

Avagy virág vagy te?... légy virág, légy vigasz!

Legyen lelked szabad, legyen hangod igaz

az Ő ünnepségén:

Koporsó tömlöcét aki elkerülte,

most hazug koszorúk láncait ne tűrje

eleven emlékén!

A gyémántszóró asszony

Móricz Zsigmondnak.

Éjszaka ez, testvér!... Szükség van a fényre,

vetni amaz őrült asszony útjai elébe:

kit tántorgóvá vakított szörnyű vesztesége.

237

Költemények

Óh, hány fiat vesztett! mennyi vagyonát

taposták szét talpas, süket katonák!

idegenné zárták tőle legjobb otthonát.

S azt se tudja már, hogy lába merre lép:

jobbra is, balra is árok, meredék

s minden lépten szórja, veszti kincsét, erejét.

S míg gyémántját, gyöngyét így hullatja széllyel,

ékeskedik csináltvirág- s üveggömbfüzérrel,

mely gáncsot vet lábainak, ahogy küzd a széllel.

Lámpása a szélben, - hagyta - kialudt:

vak tátongó mélység szélén fut és egyre fut -

mégis fény ragyogja be, s nem sötét az ut.

Nem a csináltvirág s üveggömb ragyog,

hanem az a gyémánt, amit elhagyott:

még az árokba is utána ragyog!

Ragyogj, gyémánt, ragyogj! szükség van a fényre,

szegény őrült asszony útjai elébe;

mert anyánk ő s a miénk minden vesztesége.

Vers, apostolokról

S jött az Eke és átszántott a földön -

de ki fog a fölszántott földbe vetni?

Hol a jó mag, és hol van aki szórja,

a méltó kar, mely könnyen lendül égnek?

Hol van Péter, aki látta a Krisztust

s látását bölcs lélekkel őrzi s osztja?

És hol van Pál, kinek nyelve hegyén az

»ismeretlen Isten« neve kilobban?

Az Antikrisztusok megsokasodtak;

az ég illata elveszik e bűzben:

Uram, aki vagy, adj jelet magadról,

igazgasd tévedt ebeid szimatját!

Nem a kenyér a minden, sem a fajták

állati tülekvése, ami most van:

238

Költemények

krisztustalan próféták, mondjatok már

legalább annyit, hogy nem ez a Krisztus.

A Szentléleknek gőze megapadt ma:

tartányaink' betömte az aludt vér.

Tudásunk megfogy, házaink omolnak

és gépeink, mint szíveink, kihülnek.

Nem a holtakat szánom már: az élő

ma százszor holtabb; az eke nem új mag

számára tört utat, hanem kidobta

földünkből a régit, és elaszunk most.

Vadakként hát, barlagjainkba sunyva,

kik egymást téptük, s még véres vicsorral,

jobb struccfejünket néma kéjbe dugni

s szennyes kortyokban hörpenteni Istent?

Ha nem igennek, legalább a nemnek

hangzani kéne; a nem is talizmán,

a nem is lélek, vigyétek a véres

csorda elé, tán meging s hátrahőköl.

Tán nemet vettek és igent arattok.

Kisebzett és fázik a meztelen föld:

siessetek! hogy új buza borítsa,

mielőtt az esztendő megöregszik.

A vén kötéltáncos

I.

»Nosza feszítsd ki font köteled

kösd lábra táncos cipellődet.

Fogd kézbe hosszú súlyzórudad:

tudnád-e még, mint egyszer tudtad?

Amíg élsz, ugrálj! Lássuk, hires!

Győzi-e jobban más ha kiles?

Kilestük titkod, csináljuk is

még néha-néha cifrázzuk is.

Lépted habozó, bokád remeg,

könnyekbe vakul gyönge szemed:

239

Költemények

de a mi falkánk halad, halad

előre, vissza könnyen szalad.

Felhők mezője lábunk alatt:

mit bánjuk, mi van a felhők alatt!«

II.

Addig beszélnek: fogom magam

kihozom súlyos aranyrudam

fölveszem táncos cipellőmet

vonom kötelem felhők felett.

Jól tudom, mi van a felhők alatt:

szájas mélységek, szúrós falak.

Mint roncsolt arc a fátyol mögött,

olyan a táj és rajta a köd.

Szikla kisebzett, föld megrepedt.

Görcs húzza össze a hegyeket.

Borzong a bozót, az erdő fut,

lázas a város, elakad az út

minden bérc fojtott tűz-csobolyó

vonaglik ágyában a négy folyó.

III.

Kínpanoráma! iszonyu sors!

Óh bús bátorság, mire sodorsz?

Bár volnék könnyű, hólyag gyanánt,

ne látnék semmit, jó vak gyanánt,

Szirt engem öklel, tűz nekem fáj

fojtó folyó és tályogos táj.

Kásás hidegláz! zöld szédület!

Lerúgom táncos cipellőmet.

Szorul a szívem, ámolyodom

vad vízbe ejtem aranybotom.

Óh folyó, ránts le iszapodba!

Vak tűz, égess el kicsapódva!

Temess el, erdő! taposs el, út!

Boldogtalan ki magasan fut.

Hegedűk hervatag szava

Hegedűk hervatag szava, párás virágok

illata, mosolyok szomoru zamata,

240

Költemények

szivembe hasztalan vet új zenét csirátok,

csirázni sziklaként nem hagyja bánata.

Ó milyen bánat ez? Milyen kór? Melly bal átok

fogant meg? Melly adósság szörnyü kamata?

Talált ebet növeltem, játékos barátot,

s gonosz szelindekké nőtt, rámvicsorul foga.

Tán árva magamért, tán az emberiségért,

talán csak semmiért... Ah, értse, aki még ért

valamit, bánatom!... Szók, szók, ti pártütők,

kik hajdan ami volt értetlen, megsugátok,

és fegyverré a bút edzé harmóniátok,

mért hagytok így dadogni most a világ előtt?

Örömről daloltok

Örömről daloltok? - Ne vigan, ne hangosan!

Óh szenvedni kell még! az öröm még messze van.

Pányvád el nem éri. Boldog réten fut, suhan

vagy hever zöld fűvön. Mennyi erdő, hány folyam

közte és közötted! Az öröm még messze van. -

Vad ijesztett, ág szúrt, tüske tépte szórt hajam:

futottam feléje - vert a szívem nyugtalan.

Eltévedtem szörnyű völgyek útfogóiban.

Örömről daloltok? Az öröm még messze van.

Óh szenvedni kell még! Küzdj tovább, lihegj, rohanj,

tépd a sötét sűrűt, úgy érhetsz ki az arany

fényre, zöld tisztásra, véresen, de boldogan!

Örömről daloltok? Az öröm még messze van.

Tudod a nevét már? Ki ne kiáltsd hangosan!

Friss fehér tüzekkel boldog réten fut, suhan.

Pányvád el nem éri: az a perc még messze van!

S akkor is csak szolga... Akkor is csak új iram

más valami cél felé... Akkor is még csak olyan

mint szép paripád, mely vágtat, és majd lezuhan

s tán kiadja lelkét, mire veled szomjasan

igazi hazádba ér, mely ki tudja, merre van...

Borús nap; de kezd már kiderülni

241

Költemények

Veranda. Zord nyár. Borzas fák a réveteg

függönyön át... Mit csóváljátok fejeteket

mogorva fák?

Holnapra újra szép idő lesz. Akkor én

közétek állok... Várjatok, izgága vén

tépett királyok!

Palotátok lámpása meggyullad megint,

Fényben álltok, és fejeteken meg sem ing

koronátok.

Lábatoknál táncol a könnyü bajadér,

mord basa-fák! selyem kendőben a ledér,

vörös virág,

akit lengve a kerti ágyás szőnyegén

gyerek-szemmel tegnap egész nap néztem én

kedvesemmel...

Vigyázz, virág: el ne szórd könnyű keszkenőd

a szélbe kint; - hogy holnap kedvesem előtt

szép légy megint!

Kedvesem hallod? künn egy kis madárka szól.

Ő okosabb! ő nem rosszkedvü, tudja jól,

hogy jő a nap.

Nyughassatok, fák! itt a piktor, festi már

ecsete kékre a nagy kupolát: sugár

feccsen az égre...

Ablaknégyszög

Az ablaknégyszögön zöld falomb hajlik át;

alatta léckapú és keskeny kerti ut,

amely egy idegen telek szivébe fut

a felső sarkig, és elveszti ott magát

szemünkből: ennyi csak szobánkból a világ.

Látjuk a gyér gyepet, néhány levél laput

az út szegélyein, s nem tudjuk, hova jut

az út, ha megpihen, könnyű szolgálatát

242

Költemények

megtéve? és kié e kert, hol sohse jár

senki, csupán a szél kaput ha néha tár -

nézd, most a nyílt kapun belép egy kis madár!

Csak lép, és nem repül! nem rezzen szárnya sem!

Ez a madár a vágy, halk vágyunk, kedvesem:

megúnta itt magát és átmegy csöndesen.

Erdei lakásban

A piros téglalépcsőn sárga foltokat

vet a késői napfény. Óh, maradj, maradj!

Lásd, egész nap tied vagyok. S már e piros

lépcső egy-éjszakai börtönömbe hív,

szobámba, amilyenben élek az egész

éven keresztül, úgy hogy gyűlölöm ma már

megbúni benne, bár csak éjszakára is.

Nem élőnek való az. Óh, mily iszonyú

feledkezés, mily őrület, milyen beteg

vonzás vihette, szent királyom, csüggeteg

néped, hogy börtönt rakva önmagának, ős

pompád elől vermek közé búj? Átkozott,

aki először szükségen túl házat a

házra rakott, hogy lenne emelet, s aki

falat védett a fallal, míg betonból és

betűből és aranyból ez a labirint

fonódott, mely ma fojtogat, hogy tégedet,

apánk, királyunk, kincsünk és örök jogunk,

pénzért fizessen aki egyszer, mint magam

e kőhinárba csúszott, s kisebbek legyünk

a csöpp állatnál, mert az veled szabadon

néz szembe, végtelenség! Egyszer, igen, én

egyszer kiugrom, meztelenre vetkezem,

mint a vadak, letépek mindent, ellökök

betont, betűt és aranyat, mint evezős

tengert taszít, hogy révbe jusson. Izgatott

karral lököm ki partod és arcod alá

magam, szakadtan, űzten, fájva, véresen,

ruhátlan és vadan, mint réti farkasok,

hogy láng-, és jég-, és kő-, és tüske-ostorod

verje halálra szegény csupasz testemet!

243

Költemények

Dal az esztergomi bazilikáról

Épen olyanok mint otthoni dombjaim:

alattam, fölöttem egy kis darab enyim.

Távolabb a város, és túlnan látszik a

szemközti dombról a komoly bazilika.

Hoc erat in votis... S ne jutna legalább

a jóknak annyi föld, hol megállhat a láb

nyugodtan és bölcsen, s kinyúlhat égig a

lélek, mint dómjával ott a bazilika?

Rossz föld, de megterem itt legalább a csend

virága, nyugtató lótuszom, s odalent

kertem az egész táj, hol óriás csiga

kétszarvú dómjával e bölcs bazilika.

De túl már cseh határ... Idegen katonák

s szuronyos szólamok szorítják a Dunát,

mely ma friss ér helyett zsibbasztó pántlika:

áldástalan nézi a hűs bazilika.

Egy kis darab enyim... De hát hol a mienk,

amit épúgy védjen a törvény és a rend?

Hogy bölcs nemzeteken bíró ököl s iga

legyen, miért hagyod, óh szent bazilika?

Ne bánd ma, lelkem! Itt fölülről egyhatár

minden; és kék és zöld, s szálló szem s gyors madár

tanítják, hogy nagy az Isten és kicsik a

nemzetek, és a Menny külömb bazilika.

Óh ős Templom! azur architrávod alatt

tűrd és áldd meg ezt a csöndes fecskefalat.

Csönd van itt; csak egy-egy kocsi vagy talyiga

zörg föl a városból, s zeng a bazilika.

Mérföldjáró öreg csizmákban a vihar

erretoppan olykor szürke lábaival:

az se soká marad; elszáll és nincs hiba:

mint orgona után néma bazilika.

244

Költemények

Free Trade

Komoly édes dombok muzsikája! Szerte

hang, szín, zamat, illat, simogatás verte

muzsika! Öt érzék ezer muzsikája!

Komoly édes dombok muzsikája! Fáj a

lélek, ha felétek remegve, a lármás

emberi hálókba veri szegény szárnyát,

melyekbe befonva frivol ádáz jajjal

komoly édes dombok muzsikája, nem hall!

Óh jaj, Magyarország! Titeket is össze

vagdalna az Ember, határba kötözne,

ha lehetne - de ti, komoly édes dombok

muzsikája, örök derüben borongtok

ködötök alatt, mely testvére a fénynek:

Ki vetne határt a sugárnak, a szélnek?

illatnak és színnek? neked, komoly édes

dombok muzsikája, te szerte beszédes?!

Ki szól a viharnak?: »Itt a vonal: állj meg!«

Ilyeneknek nincs őr, se sorompó. Ámen.

Nevet a föld rajtad, bús vámok igája!

Zenélj, komoly édes dombok muzsikája!

Csonka Magyarország

Bár lenne a hangom tiszta és éles, mint intő csengőké! A tiétek zavaros, mint mocsarak habja! ti leborultatok az Ércbálvány előtt!

döntsön az erőszak!

s döntött az Erőszak...

mi jogotok beszélni többé?

Nekem van rá jogom!

ti elhánytátok a Kiáltást: mint bolond a fegyverét! nem kiálthattok már: én elkiálthatom:

Óh Igazság, te egyetlen kiáltás! egyetlen fegyver! Jerikó trombitája! szólj!

falak, omoljatok hangjaitól!

gerincek, borzadjatok! Európában! és Amerikában! mert

borzasztó az Igazság a gerincekben!

mit érnek a ma-épített falak körülöttem?

ott borzad az Igazság a kövekben! ott ég a hegyekben! árad a vizekben!

Óh tiszta, éles trombita, zengj!

245

Költemények

ne hallgass sohase!

egy napig se! egy óráig se! egy pillanatig se! mint ahogy nem hallgat a fájás az idegben, míg megvan a betegség...

nem hallgat a vonzás a kőben, hogy természetes irányában essék...

nem hallgat a madár, míg fészkébe nem tér...

nem hallgat a folyó, míg tengerbe nem ér...

nem hallgat a szél,

míg él...

*

Nekem van rá jogom!

Én elkiálthatom:

Igazság!

Ti eldobtátok ezt a szót, mint bolond a fegyverét, szegény testvéreim!

s csak gyenge izmotok maradt, csak puszta kezetek, meztelen mely bilincsekbe verve, ha üt, csak önmagát ütheti esztelen sem lázadni nem tud, sem meghajolni az Ércbálvány előtt igazán -

de hát az Ércbálvány hazája lettél-e, hazám?

Van-e reményed abban?

a sötét utakban?

Nem! - Csak a napban!

mely éget a kövön és ragyog a patakban.

Ti azt mondtátok: Döntsön az erőszak!

s hangotok zavart most, mint mocsarak habja.

De én azt mondom: dönt majd az erős Nap!

Kitárom tiszta szavamat a Napra.

*

Ti eldobtátok a trombitát

de a trombita zeng tovább,

zeng, nem a ti kezetekben,

hanem a vízben, a hegyekben,

Erdélyben, felvidéken,

az égen,

s bennem!

Én sohse mondtam: »Dönt majd az erőszak!« - most mondhatom:

»Nem! Nem!«

Szent király városa

Esztergom, Előhegy.

246

Költemények

Az első szent király itt született, s azóta

szent város ez: szent és gyámoltalan.

Paphercegek, néha paraszti, néha

királyi vér, akkomodálta vén csuzos

lába alá, faragott tarka zsámolyul.

S némelyik oly dicső zsámolyról álmodott,

mint a pápának Róma; s agg tanárok

eszét, s rossz talján piktorok kezét

bérelte: jó öreg papok játéka volt ez;

tán olykor balkezes; de hagyján: mert az Istent

szolgálták ők is, és az életet! Nekik

köszönöd e látványt; balról a kerek

templommal, melyet, mondják, ama nagy Dóm

legelső álmodója épített, kicsiny

próba gyanánt, hogy élve lássa még csodás

álmát: a fő Magyar Templomot! Én is, én is

nekik köszönhetem ma ezt az órát:

templomot látok én is, és talán

elmondom most, vén álmok s játékok között,

ami oly rég ül nyelvemen. Sötét kor ez,

barátaim! Szörnyű rabságból ébredünk

s átallunk szabadságért küzdeni.

Templomokat romboltunk, s rá nem érünk

építni; jó ha még saját ledőlt falunkat

fölrakhatjuk, hogy elbújhassunk szégyenünkkel!

Küzdeni? Más korok küzdtek könyvért, keresztért,

ostyáért és zászlóért: ez nekünk már

mind semmi volt. Mi már a Semmiért

harcoltunk, mint üres gép, barbár századok

harcánál szörnyebb harcot. Egymást vontuk az

ágyúk elé. Óh, szent István király! a te

csatáid jobbak voltak. Karddal a

kard ellen! hogy a magyar ölyv galambként

üljön a szentek vállán, s hordja tőlük az

Isten póstáját! Hol az Isten? S hol a harc,

mely még békét igér? Ma minden harc eretnek

sárkány gyanánt kölykezne... Hol a pápa,

247

Költemények

koronát adni? Templom kellene,

magasság, mint e Dóm, mélyen a közös égbe

emelni vak fejét a bolond, vert magyarnak!

Hol vagy, István király? Bölcs vessződ kellene!

Balgán mentünk el és csonkán jövünk meg,

gyászmagyarok! Mit álmodoztok a

Botond bárdjáról? - »Nincs idő ma falakat

rakni, se nézni«?!... »Agg papok játéka«?!... Jobb

játék volt az, nem ártott senkinek! S talán

nem árt e vers sem! Bárcsak játszanánk

örökké, mint e gyermekek, kik ostort

kötöznek odalenn magukból, kéz a kézbe

fogózva, és egymást lendítve diadallal!

Ádáz kutyám

Ádáz kutyám, itt heversz mellettem.

Amióta a gazdád én lettem,

ez a hely a legjobb hely tenéked:

nem érhet itt semmi baj se téged.

Rajtam csügg a szemed, hív imádás

együgyű szálán csügg, boldog ádáz.

Mert boldog ki jámborul heverhet

valami nagy, jó hatalom mellett.

S te jámbor vagy, bár olykor asszonykád

bosszújára megrablod a konyhát

s csirkét hajszolsz vadul a salátás

ágyakon át: jámbor, noha - Ádáz.

Elcsavarogsz néha messze innen,

el is tévedsz kóbor hegyeinkben;

avagy titkos kalandjaid vannak.

Ág tép, gonosz ebek rádrohannak,

zápor is lep, szőröd-bőröd átáz:

ázva, tépve jössz vissza, kis Ádáz.

Visszajössz, mert ugyan hova mennél?

Hol lehetne egyéb helyed ennél?

Szimatodból ezer láthatatlan

ösvény vezet téged mindenhonnan

248

Költemények

hívebben, mint bennünket a látás:

minden ösvény ide vezet, Ádáz.

Tudod, hogy itt valaki hatalmas

gondol veled, büntet és irgalmaz,

gyötör olykor, simogat vagy játszik,

hol apádnak, hol kínzódnak látszik:

de te bízol benne. Bölcs belátás,

bízni abban, kit nem értünk, Ádáz.

Óh, bár ahogy te pihensz lábamnál,

bizalommal tudnék én is Annál

megpihenni, aki velem játszik,

hol apámnak, hol kínzómnak látszik,

égi gazda, bosszú, megbocsátás,

s úgy nem értem, mint te engem, Ádáz!

Nyár

Esik a nap!

Szakad a súlyos, sűrü zápor

zuhogva istenigazából.

Állok, s nyakamba hull a lángderűs ég!

Óh gyönyörűség!

Részeg darázs

ráng körülöttem tág körökben,

ide röppen és oda röppen:

visszatérő csapongás, lenge hűség...

Óh gyönyörűség!

Hangos virág

kiált, bíbor szinekkel esdve,

hogy jöjjön már a bíbor estve,

hogy halk pohárka harmatok lehűtsék:

Óh gyönyörűség!

Tornác fölött

szédülve és legyet riasztva

fúl a cseléd, liheg a gazda;

álmai: friss sörök, mély pince, hűs jég...

Óh gyönyörűség!

249

Költemények

Boldog a nap:

de boldogság a vágy gyürűsse!

Boldog a nap, s vágyik a hűsre...

Szeretlek s bújok tőled, lángderűs ég!

Óh gyönyörűség!

A sziget nem elég magas

Arcom olyan borus (így mondod), mint szomoru ablak

érdes üvegből, mely nem a napsugarat veri vissza,

sőt a sötét szoba vak búját pingálja a fénybe

ünneprontóként. Körülöttünk árad a lombok

ünnepe, égre feszülnek a kert rab erői, az ég langy

ujjakkal simogatja a kertet. Házam a napban

énekel, és szerelem vet fátyolt kandi szemeknek

pitvara oszlopain. De az én arcom borus. Óh, tán

érzem: csak sziget ez! Tán távoli tengerek ádáz

sója zavarja izét a virágillatnak. Előttem

sanda jövő, körülöttem népek nyomora, tikkadt

gyűlöletek hálója, önös kormányok öröklő

versenye, vér, vér, vér... Nem apadt el az ösztönök alja,

könnyű zsilip szegi csak, szomjas kontárok ügyetlen

ujja alatt. Ártér a világ, ártér Magyarország

véres iszappal. A föld iszamós, s már érzem a dombot

ingani házam alatt. De ezen nem sírok. A múló

perc a mienk. A többi az Isten dolga. Talán ő

öntöz vérrel csak s trágyáz csak a szennyel. Az inség

tengere nő s el is önthet. Az emlék fennmarad, állván

tűnt szigetünk tetején, mint kincses zátony a süllyedt

Atlantisz vizein, s tán száz ily zátonyon épül

majd az uj és szebb Atlantisz. Hiszem ezt. De az arcom

mégse vidám. Ne okolj! A vidámság ünnepet illet,

lombokat és madarat s kivirágzott kertet. Az Ember

ünnepe távol még. Ki pihenhet célja előtt? S hány

megfeszülés kell még a jövő Atlantiszig! Én sem

nyughatom (óh, babonás sziv!) öröm közt bár! A jelen kincs

mint a jó levegő, nem elég soha! Többet, örökké

többet, amíg élünk! A sziget nem elég magas...

Egy fonnyadó bokorhoz

250

Költemények

Fonnyadó, sárgúló

ribizkebokor,

neked ősz már ez a nyár!

Virágod lehullt,

gyümölcsöd leszedték,

vén galyad is pereg már.

Leveledet görcs

húzza össze, mint az

öreg ember tenyerét;

s éjről amint éjre

tép a kölyök szél,

te kopaszodsz legelébb!

Szerte még a szőlő

érik a napon,

csupa zöld és fiatal;

szerte a virágok

arca kipirul

színük örömriadal:

csak te ejted el

lombjaid egyenként,

mint pénzét egy bárgyu agg:

lombod közt aszó pár

szem gyümölcs, aludt

vércsöppek, piroslanak:

rajtad egy bolond

keserű magyar fej

égbőlesett szeme jár:

fonnyadó, sárgúló

ribizkebokor,

neked ősz már ez a nyár...

Csövek, erek, terek

Bálint-klinika

Csövek,

csövek,

kórházi cellám falain,

hideg és meleg vezeték,

hideg, meleg, rideg csövek

erek,

erek,

251

Költemények

erekkel folynak a falak,

erekkel eleven a ház,

eres nagy szürke szörnyeteg;

hideg,

meleg

folyik szét, árad és apad.

Hogy fojt a vattás levegő!

Hő gőzben hullámzik a ház,

piheg,

remeg,

lázas nagy szürke testüreg:

rengnek a falak, búg a lift,

élő sejt módján minden ágy

hideg,

meleg

vacogó lázakat cserél,

vacogó életet cserél

(az élet árad és apad)

(beteg)

(beteg)

cserél élőt és holtakat.

S az élő fullad és fogoly,

de a halott kimegy, kimegy,

mehet,

mehet,

szabad mezők közé, ahol

fölötte föld, alatta föld,

egészséges szép barna föld,

erek,

terek,

és minden sejtek szabadok

és a halott megéled ott,

míg itt az élő haldokol.

Rekonvaleszcencia

Szekszárd, 1925 Gyertyaszentelő

Szép téli napsugár! A föld most

lombtalan,

de arany:

mint a munkálatlan aranymű.

252

Költemények

Mária ünnepére ballag

az anyóka

a templomba.

Vén tüdeje issza a harangszót.

Ma korábban ébred a lusta

csitri lány.

Este bál...

Dalol, amint harisnyáját húzza.

A fákat, hogy megint rügyezni fognak

irígyli a

kálvária

három sovány keresztje a dombon.

A medve is kinéz ma vén odvából:

de visszabuj...

Nagyon is új

ez a bolond boldogság és félős....

Mint öreg úr, sétálok a napban,

a ház hosszán

botozván;

rád gondolok s ingó örömeimre.

Olyan vagyok tán, mint a dombtető vén

keresztje?

vagy mint a medve?

vagy mint a föld, fák, anyókák és lányok?

Anyóka tipeg bennem is egy Templom

lépcsején:

a Remény...

S valami bálba készülök estére?

Télutó a Sédpataknál

I.

Muzsikál a napsugár ma s ragyogva tükröz a Séd:

olyan símán gyűri lejjebb vizei halk hüsét,

253

Költemények

mint titkos mángorlóból gördülne selyem lepedő.

Kanyarg a mély szakadékban, s locsolja arany csepegő.

(Te se bujhatsz el a naptól, vízmosta vad szakadék:

zord lelkem is élvez és áld,

szabad ég! szabad ég!)

Patak! tudod-e: nemsokára itt lesz a tavaszi ár!

Jajgatni fogsz, ha vize benned medredet tépve leszáll

s csapkod, mint ostoros hóhér: bömbölni, zokogni fogsz!

Arany Séd! tudsz-e róla? oly nyugodtan ragyogsz...

II.

Beteg voltam soká, s ha láttam (üvegen át) a napot,

fagyos szememben drága méze megikrásodott.

Testem csupa fájdalom még, lelkem csupa félelmem:

mi lennék, édes, hogyha te nem lettél volna velem?

(Nem bujhat el ember a naptól, ki a földre született:

zord lelkem is élvez és áld,

szeretet! szeretet!)

Csupa remegés vagyok, mert a vad Nyomor ostorosan

jön már, s nyugalmam medrét megtépve rámzuhan:

ne remegj, maradj sima, lelkem! tükrözzön benned az ég:

óh nem lehet az rossz világ, amelyben ez a nap ég!

Önéletrajz

S néha a gondok rámcsengetnek. Éjjel

fölébredek. Szobám olyan sötét, mint

jövőm. Mellettem egy szegény madárka,

beröpült hozzám, kezemből etettem,

de miből török morzsát neki holnap?

Kenyerem fogytán. Nem vágytam kalácsra,

de vénül már a remetének ínye,

s jaj elvétetik az is, ami volt.

Dolgozni? Csemetéim sorban álltak;

méhkasom zeng még; de a kertben immár

csak szolgát tűr, nem remetét, a gazda.

Jött, s fáim mellől ellökött a sáfár,

254

Költemények

szája ítélt, míg szeme reszketett

lángom előtt.

És én mentem a lánggal,

s csüggedve mondtam: »Csillag ez, ki nézi?

Jó lesz pompának és útmutatónak,

megéri tán a fösvény kenyeret.«

Jaj, szegény csillag! Erdők égtek, annyi

szikra hull még, mindegyik ragyogóbb

a Sziriusznál. Füst van, száll a szikra

s a csillag elborul.

Bús csillagom!

eregy pályádon, s majd ha tűn a füst,

csillanj fel újra a koromba-süppedt

holnap előtt. Addig pólyázd be kényes

fényedet - én majd, mint a büszke grófok,

koronám eltakarva, két kezemmel

kapát fogok... Már itt az ősz, a föld már

átázott újra. S jön a tél, hideg lesz:

bár vethetnélek földbe, csillagom!

(jobb, vattás rög közt, magnak, mint az égen,

hol a meztelen Vénuszok vacognak).

Hazám!

A ház.

Röpülj, lelkem, keresd meg hazámat!

Áll a régi ház még, zöld zsalúja

mögött halkul anyám mélabúja:

ősz hajú, de gyermekarcú bánat.

Röpülj, lelkem, keresd meg hazámat!

Itt a szoba, melyben megszülettem,

melyet szemem legelőször látott;

itt a kert, amelyben építettem

homokból az első palotákat.

Amit én emeltem, mind homok volt:

de nagyapám háza bizton áll még

s éveimből, e fojtó romokból

hogy révébe meneküljek, vár még.

255

Költemények

A város.

Kelj fel, lelkem, keresd meg hazámat!

Nem egy szűk ház, az egész kis város

mint egy árchipelagus vár nyájas

zöldje közt a tenger akácfának.

Szállj ki, lelkem, keresd meg hazámat!

Ott a szőlőhegy, a tömzsi présház,

mely előtt ülve ha szertenéztem,

dallá ringott bennem kétség és láz

s amit láttam tejszín napsütésben,

mind hazám volt! Lenn az utca híven

nyúlt alattam, mint a futószőnyeg

és a dombsor hullámzott, mint szívem,

halkan hullva égig a mezőnek.

Az ország, mappa szerint.

Röpülj, lelkem, keresd meg hazámat!

Enyhe dombsor, lankatag magyar föld!

S az a róna túl már a nagy-alföld

szemhatártól, ahol a nap támad.

Röpülj, lelkem, röpüld át hazámat!

Szemhatártól-szemhatárig, s újra

merre emléked, a halk selyempók

vonja szálát, szállj a rónán túlra,

s át hol állnak a bolond sorompók:

és akármit ír a kard a rögre,

lankád mellől el ne bocsásd bérced:

ha hazád volt, az marad örökre;

senkisem bíró, csak ahogy érzed!

Az igazi ország.

Szállj ki, lelkem, keresd meg hazámat!

Oly hazáról álmodtam én hajdan,

mely nem ismer se kardot, se vámot

s mint maga a lélek, oszthatatlan.

Álmodj, lelkem, álmodjad hazámat,

mely nem szorul fegyverre, se vértre,

mert nem holt rög, hanem élő lélek.

Galamb álom! s rókák rágtak érte;

odu-féltő kapzsi szenvedélyek.

Az én álmom sohse legyen róka!

256

Költemények

Az én tanyám' magassága védje!

Lelkem madár, tág egek lakója,

noha mindig visszajár fészkébe.

Európa.

Röpülj, lelkem, röpüld túl hazámat!

Hogy röpültem egykor! Tornyok szálltak,

Montblanc süllyedt, narancsfák kináltak,

láttam népet, mordat és vidámat:

így találtam nagyobbik hazámat.

Rómát fiús tisztelettel jártam,

mintha őseim várossa volna

és Avignon nevetett, mint Tolna,

vígan fürdött egyazon sugárban

és egy lélek font be néptől-népig

messze földrészt eleven hálóba:

egy lélek, egy ország végtül-végig

magát-tépő hazám: Európa.

A glóbus.

Röpülj, lelkem, tágítsd még hazámat!

Mily kicsiny a Föld! Mily csöpp melegség

fészke a zord Ürben! Bús kerekség!

Szigete a tér Robinsonának!

Óh röpüld át kis csillaghazámat

s míg e hibbant Robinsonok bambán

ölik egymást, szigetük felejtik

és sohasem ér szemük a partig.

te a végső szirt fölé suhanván

a villanyos messzeségbe kémelj,

tán egy ismeretlen sugarat hoz,

amely úgy jön, dallal és reménnyel,

mint dús hajó vén Robinsonokhoz.

Epilóg.

Mégis, lelkem, szeressed hazámat!

Nem neked való az ür hidegje!

Itt a glóbus, a meleg szigetke

s lélekágya szent Európának.

Soha el nem hagyhatod hazámat;

útjaidat akármerre bolygod,

257

Költemények

egy országot hordozol magaddal,

veled jön egy makacs íz, egy halk dal

viszed, mint a kárhozott a poklot;

de halálig, mint ki bűn között él,

várja híven az Éden sugáros

türelme: úgy vár reád a város

és a kis ház, melyben megszülettél.

Keserédes

Tiszta édesség volt a lelked

az enyém tiszta keserűség.

Óh, hogy öntöttem, hogy keverted,

s egy erős Isten fújta tűzét

vak kovács - a bolond kohónak,

mely ízek ötvényét koholta.

Ki mondja meg ma már, mi volt a

tied, s mi volt enyém? A szónak

mily kémiája? Vert eleggyé

összehulltunk, balga tömecspár.

Keserű-eggyé, édes-eggyé,

ezer-eggyé! Ki mondja meg már?

Mert semmi azt nem tudja tenni

sem szépidőnkben, sem telünkben

hogy ezután ne fogna lenni

halálig minden keserünkben

valami különösen édes,

csúf bajainkban gyönyörű íz;

sem hogy ne lenne minden édes

nekünk egyszerre keserű is.

Igy járunk, keserédes ikrek,

egyedül is örökre duplák.

Szemeink elvarázsolt tükrök,

füleink a visszhangot zúgják.

Egymást foganjuk s szüljük egyre

lelkünk ízét keverve tarkán.

Míg majd a végső Lakomában

elolvadunk az Isten ajkán.

Hús-szigetek a kőtengerben

258

Költemények

Cica, kályha, és minden dorombolók

lelkemmel együtt, mely ma szintén dorombol:

csöndes társaság. Mint őr a toronyból

nézek az égre, honnan az eső lába lóg,

lóg, lóg,

az utca fölött, mely oly sivár, mióta a bölcs tanács

kivágatta az akácokat, melyeknek részeg

illatából valamit még most is érzek

lelkemnek bolyhai közt... A köd mint szürke rács,

rács, rács

hull le súlyosan, mint hulltak ama leereszthető

kapurácsok zord korok börtönváraiban - ámbár

kell-e zordabb, mint e mái? S a bérci várnál

nem búsabb-e e lapos város, hol szürke kő,

kő, kő,

kő közt dobog az élet meleg húsa - csupabél

gyümölcske, puhán, kemény héjakban - (óh távoli édes,

mit csinálsz te most?) - A cica keres valamit: éhes:

csöpp hús és húst akar... Óh hús, hús! Ami él,

él, él,

te vagy mindennek kincse és szövete. Te gyümölcs és ajak!

Húsok! különös szigetek! Ez a cica s én magam s a távoli édes meleg oáz: kedvesem teste, kire szívem éhes:

hús, hús, eleven hús! világnak magva, mag,

mag, mag,

mag, plánta, fa, erdő és folyó! jövőbe folyva e bús

kőpartok közt - (S mi szétfeccsent kis húshullámok! éhes

cicám!); hús! hús! Gyönyör és erő fő Fókusza! édes

és rettenetes! önmagad fia és tápláléka! hús,

hús, hús,

sejtektől kezdve és geológiai korszakokon át

e kis szobáig, hol most vágyad dorombol

s kinéz az ablakon, mint rab a toronyból

s csak kőre lát, csak hideg kőre lát...

(Dúdolva): Hús, hús, eleven hús! világ fókusa!

Te minden anyagnak magva, virtusa!

Óh, gyönyörök mélye! Óh! erők csúcsa!

Tápláló és táplált! malom és buza!

Sárból istenségig eredett kusza

folyam! Élet egy és ezer grádusa!

Magad szeretője! Magad gyilkosa

Puszták oroszlánja! Erdők mókusa!

259

Költemények

Emberi hús, lélek fészke, vánkosa!

Óh, jaj, emberi hús! mennyi harc vasa

vágott melegedbe, hasztalan tusa

keresztre feszített véres Krisztusa!

Kit tápláltál avval, kínok torkosa?

Inkább gyönyöröknek légy játékosa,

gondok nyugtatója, vágyak orvosa,

szeretetnek ágya, létnek csókosa,

hús, hús, eleven hús, kedvesem husa!

Kanizsai Dorottya

Mint a sötét asszony a mohácsi téren,

úgy jár a Felejtés köztünk, és egyenként

elhantolja holtainkat.

Szolgái fáklyákat tartanak kezökben

és a fáklya fénye a lombokra föccsen

s különös árnyakat ingat.

Kopaszon maradtunk fosztott termeinkben.

Tört ablakunkon át befütyül a sok szél

úgy, hogy meg sem értjük egymást:

egyik szél erre fúj, másik szél arra fúj;

mi pedig különös táncot táncolunk:

ez a tánc a süketek tánca.

Néha egyikünk ledobja magát a földre:

Mozdulni sem akar ő többet: elfáradt...

Némelyik meg ölni kíván

s puha húsba kését sötét kéjjel mártja.

Másik hirtelenül ruháit lerántja

s mezítelen áll előttünk.

*

Nekem a gyilkos is testvérem; én tudom,

mily könnyű manapság ölni, s milyen könnyű

mondani, hogy minden mindegy.

S testvérem mind, aki felejteni akar

és mint a bús folyó, izgatott tajtékkal

szennyes voltát eltakarja.

260

Költemények

De jaj, testvéreim, ki mondja meg, mi jobb?

Tán nem feledésben van orvosság, hanem

éppen az emlékezésben!

Jertek, óh hömpölyt táj, az új Kanizsai

Dorottya járt erre, boruljunk hantjai

fölé a vak, titkos rögnek!

Oltsátok ki már a fáklyákat: jön a nap!

Lessétek, lessétek, milyen virág fakad

a halottas föld porából!

Tán illatát lelkünk süketen is értve

összetalál egymás testvér ütemébe,

mint vadak a muzsikától...

Mig kesztyűddel és kalapoddal babrálsz

Milyen különös, hirtelen elborult

délután! Az ember önkénytelen

ablakhoz áll. Lenn fényes tetejű

gépkocsik, mint páncélos bogarak

a grófi palota előtt...

Kedvesem idegesen húzza a kesztyűjét

mögöttem.

El akar menni!

Nagyon is megkínoztam. Mennyi, mennyi

érzés szalad bennünk körbe, mint lovak a malomban!

Szívünk nyugtalanul zakatol, mint hajszolt szerkezet,

eltört rugójú óra, melyet örökké lehet

húzni és húzni... Megfordulok.

Csönd. Semmi mozgás.

Csak a kesztyű ujjait találgatja kezed,

s a kis tálcából eldobott cigarettád

bocsát vékony fonalat fölfelé,

mint áldozat füstje.

Csönd van.

Csak ez a taposás a malomban!

Micsoda magvak őrlődnek itt? Micsoda

robbanás készül? Óh kedvesem, az Isten

majd csak tudja, mit akar velünk! Legyünk türelemmel!

El akarsz menni? Menj el!

Ha mégy is maradsz, ha maradsz is mégy!

Hány óra? Már négy?

261

Költemények

Négy vagy öt vagy hat vagy hét, mit bánom!

Te édes, morcos, harapós kislányom:

így! vesd le azt a dacos kalapot!

Bolondok vagyunk, s úgyis bennünk vannak

órák, rugók, csikók és messzeségek

s ma minden rugó türelmetlen.

Kis ideges! hogy összeretten

kezed... Csak a gépkocsi motora

robbant,

ami a grófi palota előtt áll,

áll, de toporzékol, mint a csikó,

berreg és tülköl és ropog és zakatol

ez a gépbezárt nyugtalanság,

melyben már őrült iramok dobognak,

utak, távolok, terek, katasztrófák...

Bolond délután, s minden óra bolond.

A megállt idők

autóján ülünk.

Utca, délelőtt

Háború volt, most kell ölelni,

testet a testtel elkeverni,

hogy majd legyen mit újra ölni

s sem élet, sem halál ne fogyjon.

Mennyi inger és meztelenség!

s gyerekek szaladnak az utcán,

mint kis patkányok, egyre többen,

egyre többen és rongyosabban.

Oly csodálkozva néznek olykor,

mintha kérdenék: Mit akartok

velünk? avagy milyen örökség

vár tőletek reánk e földön?

Bankóinkat ki tépte széjjel?

Házainkat ki zúzta rommá?

Kertünket ki taposta össze?

Jaj, hát szabad volt ezt csinálni?

Hiszen még a föld sincs legyőzve!

Most rázza terhét Tokióban.

S a bamba istenek tömérdek

kezei még tele nyilakkal.

Még a lázak a klinikákon

262

Költemények

összeterelt vadként vonítnak

és szabad társaik a házak

erdejében hallják a hívást.

Még a kenyér sincsen elosztva

s a testvérek osztályra várván

éhen gebednek. Még a titkok

vihogva, mint vámpír apácák,

mint veszedelmes szűz hatalmak,

lesnek oldatlan övcsomókkal.

Szorongva és fénytelen ülnek

fő szobrok és ércek a kőben;

dalok bújnak a levegőben

s a messze égben csillagok:

hány csillag, amit sohse láttunk!

Szemeitek csillagot kérnek,

s legjobb volna, mint rossz adósnak,

elbújni már a Végzet-asszony

fekete szoknyái mögé;

de jaj, még ostoroz az élet,

melynek szolgája a halál is,

gyujtanak a sugaras utcák,

bokák és mellek, és tavasz van...

Utca, estefelé

Már esteledik; a tereket autók

nyilalva szeldesik lánggal a tejszerű

szürkeségben; egy bérkocsis hajókáz,

ostorát nyujtva mint árbocot; tűz-sebek

gyúlnak mint búvárlámpák a víz alatt;

kis nők surrannak, tarka halacskák, sietős

lengéssel, mintha nem is lábakon mennének.

Az ilyen esték az emlék estéi! Bágyadt

csilingeléssel mint báránykák vagy késett

villamosok hívják és vonják a régi

esték hosszú uszályát és nyáját. Ki látta

pécsi utcán a Babits Misit, sötétedő

pécsi utcán, a nagy rajztáblával, öt után,

mert énekóra is volt? Szegény kisfiú

legkisebb az osztályban - ment szédülve haza,

fáradtan s izgatottan; nézte a lámpagyujtó

botját, s még fülében az énekóra

263

Költemények

foszlányai: » Este van már, késő

este - Pásztortüzek égnek messze« - Óh

dalrongyok, kik mint esteli bogarak búgva és

donogva ütődtök a lélek falaihoz! Mennyi

este és mennyi bogár, a Tibullus latin

pilléitől, melyek bácskai szerelmes

alkonyaimon az óriás rózsakert

illatában kábultak, háborús

esték száz titkos és babonás

dongásáig, mikor kedves életek felé

halál riadt a plakátokról - emlékeztek?

Óh mennyi este és esteli bogár! S már lelkünk

olyan mint régen tisztított ívlámpa az évek

zajos körútján: körüle dróthálóban

ezer döglött dongó és hullott pille szennyes

maradványai ködlenek és gáncsolják a fényt.

Egyszer tűzbe kellene dobni mind!

Levenni a dróthálót és szabadon és tisztán

tárni ki fényünket

az új esték új pillangói elé!

Himnusz

A Földön

még mindig

a Hivatal csúf vérengzést kohol; a Falkák

őrjöngnek: a Bestia a magas

felhőkig dobálja körmeit; de nékünk

már fáj ez!

Óh Fájdalom! csakhogy megszülettél!

Hozsanna néked! szent Karácsony!

Hűlt bolygók

keringnek

s fészket vert bennük az Élet: vad madár!

saját húsát tépi és eszi: rettenetes Pelikán!

Óh bolygók! megszületett-e már bennetek a Fájdalom?

A Földön

itt van már, véres palástban s töviskoronával!

Meg fog bennünket váltani: Hozsanna!

264

Költemények

Hát fájj csak,

szent Fájás!

Szigorú tanító! vezess pálcáddal magasabb

erkölcsbe! Rossz az élet, hogy jobb legyen! Bolond él

saját dögén! Az Élet eleven törvényei

újulnak!

nem marad gyilkos! A Mester léniája fölfelé

mutat: Hozsanna! - s formája mint a kereszt.

Fölsajg az

új Ige:

érc ne tépje a lelkes húsokat! Bénulnak

a nagy acélmadarak! kitérnek az apró

óndarazsak! mert sűrű hálót fon körénk a Harmadik

Szövetség.

Óh Fájdalom! csakhogy megszülettél!

Hozsanna néked, szent Karácsony!

265

Költemények

Az istenek halnak, az ember él

Siremlék

Engem nem látott senki még. S az évek

suhantak. Minden évben egy-egy fátyol

hullott le rólam: mégis csupa fátyol

a lelkem; s búsan hátrálnak az évek.

Ki fog meg engem? Mint a hal, kisiklom;

Próteuszként változom és elomlok,

mint síma hab. Óh változom s elomlok

míg élek, s minden marokból kisiklom.

De ha meghalok, kikelek mezitlen

koporsómból, sírom fölé örökre

szobornak állni s maradva örökre

láthatón, mozdulatlan és mezitlen.

Madarak jönnek s szállnak: én csak állok.

A nap kisüt s mosolygok; szürke felhő

árnyékoz s elborúlok, mint a felhő;

s a zápor is sűrűbb lesz, ahol állok.

Szökevény, renitens idill

Puhaságig forró szőnyeg e napnak szőnyege: nézd,

hogy omlik rá keresztben az árnyak ájult hossza;

noha, mint tarka dunnákon a süppeteg pihenést,

a másolt lombok mozgó virágzata virágozza.

Mozgó, vagy alig is mozgó; csupán ha madár

száll fenn el az ágról: a szőnyeg mintája megrezzen

s arany mezején átsurran rézsut az árnyék-szárny -

óh! a madarat is csak az árnyáról tudja meg a rest szem,

266

Költemények

és lomhán ugrik az árny után, mint kis kutyád;

az se csahol most bezzeg oly fürgén, mint minap ünnepkor,

mikor a kecskét ugatta, ki bamba-pedánsul ugy állt,

pofaszakállával, sandán, akár egy ingerelt professzor.

Ma is ünnep van? Mit akar ez a sok harang, sok harang?

Óh, a hercegpap halottan fekszik, üvegkoporsóban.

Vén kanonokok vonulnak a várban, és giling, és galang,

s hinta-palinta - s mi lengünk a hang-hálóban.

Igen - nem érzed? - mintha elkapna, lengene -

Röpülj, röpíts, mozgóvirágú, ezeregyéji szőnyeg! -

És balgán furdal e lomha nyár s halotti zene

hullámain így ellengni sodrából a zsarnok Időnek,

kiszakadva, ketten, kedvesem, s mindentől távol itt

- óh, szökevény, renitens idill szigorú századunkban!

(Jaj, ha széthasad a háló, vagy eltörik

az árnyék-ág, ami alattunk van!...)

Hegyi szeretők idillje

Mikor az alkony szelleme a délutánra száll

titkosan mint távol zene:

a hegyi szeretők szeme

a tájon szerte jár,

minthogyha végiglengene halk szárnyon négy madár.

A föld most már az Istené, a nap lanyhán üget,

mint ló az istálló felé.

A fény lármája és a méh

dongása is süket.

Zöld dombok tárják ég felé prémes mezőjüket.

Prémes mezőkön, mint a füst, márványzik át a szél.

Nem füst az, csak a halkezüst

borzongás a Föld fürte közt,

mely elhal s újra kél,

ahova csak az égi Est altató csókja ér.

A hegyi szeretők szeme egyszerre látja ezt,

mint egy látcsőnek két csöve,

vagy két hangszerből egy zene

267

Költemények

ha bizton összerezg:

a látás testvér üteme olyan egyszerre fest.

Milyen jó nékünk, édes, itt és messzehagyva, lásd,

a városok szük útait,

ahol mindenki csak kicsit

lát és mindenki mást!

Milyen jó együtt látni itt egyet és óriást!

Hegytetőn

Fürteinket a magas égbe mártjuk

s a csillagok egész közelre jönnek,

mint színésznők egy nagy fekete bársony

függöny mögül; vagy mint kezes madárkák.

Forog a Föld: ma elhiszed! ma látod!

Szinte kifordul alulunk; de nem baj.

Az Ég közepén állunk, életünket

messze hagyva, mint elszállt mag a fáját.

Oh, hol vagytok lenn, földi kis csatáink?

Győzni majdnem oly kicsiség, mint bukni.

Milyen világba, micsoda jövőkbe

visszük a korhadt vén fa csecsemőjét?

Egy-egy meleg szikrát viszünk magunkban,

s ha győzünk, ellenségeink is győznek.

Tűz és levegő utazik hajónkkal:

jer, fagyos ür! jertek, hideg eónok!

A gazda bekeriti házát

Léckatonáim sorban állnak már, pici

földem a földből kikerítve, könnyü szál

dzsidások módján állnak őrt, hatalmasan

igazságukban; ők a törvény, ők a jog,

erőm, munkám, nyugalmam és jutalmam ők,

268

Költemények

s jel hogy vagyok; sün-életem tüskéi e

szakadt létben, kizárva minden idegent,

de átbocsátva ami még közös maradt

a testvérek közt: táj varázsát, távoli

egek pirossát, és a tejnél édesebb

levegőt, mostanában ugyan e szeles

október hidegét is, aki április

karmosabb öccse -

Óh mi edzve karmosabb

csökhöz már, kincses tavalyból érkezett

bátyák magunk: mit, hízelegni a modern

szeleknek? Ősz ez! barbár, gyilkos és hazug.

Szemtelen ősz! Nyárnál hangosabb! Csupa vad

zaj, tusa, tánc! Ezer madár alatt a fák

nem ingtak-zengtek ennyire! De élet e

lárma és rángás? Csöndben érik a csira

a föld alatt; halk a termékeny éj; a fű

növése lassú: ez az élet! Kertem, ódd

a magvat ami megmaradt kincses tavaly

füvéből és barbár szelekkel ne törődj!

Jöhet a vad tánc, tépő, részeg, ál-buján

vetkőzni csontig a virágokat; jöhet

a vak kacaj ápolt növényeinkre; majd

a fehér-csuhás vezeklő, a tél; te csak

maradj a tavaly őre! s ha a jövevény

lenézve így szól: » Én vagyok az Új! « - feleld:

» A Régi jobb volt! « - Hősi léceid mögött

mint középkori szerzetes dugott a zord

sisakos hordák, korcs nomádok, ostoros

képégetők elől pár régi könyvet: úgy

dugd magvaid, míg, tavasz jőve, elesett

léckatonáid helyén élő orgona

hívja illattal a jövendő méheit.

Ekloga

Titiruszom, ki heversz terebélyes

bikkfa alatt,

nádsípodból eresztve szeszélyes

vers-fonalat

269

Költemények

kötni, ezerszinü pántlika-módra,

vagy a futár

szél sarkára, vagy égi pilóta

gépe után

hogy maradozva röpüljön a géppel

messzi gigász

város iránt, lobogó díszként, mely

visszacikáz,

mint utasok bús vágya honukbeli

dombok drága

keble felé, ha röpülnek a bábeli

kőskatulyákba

kényszer-hajtva; de lelkük szépen

visszasuhan

ellenmondó röpte szelében: -

én okosan

lelkem küldöm el inkább és magam

itt maradok:

lelkem a messzi kövek vadonán vadan

elcsavarog,

táncol a táncokkal, lesi kártya

sors-ütemét,

naptalan utca redőibe mártja

macska-szemét, -

míg magam elnyujtózva nyugodtan

itt heverek;

homlokom árnyalják látatlan

bikk-levelek

s hó-szín nyájra vigyázva sugáros

napban uszom,

úgy dalolok fura dalt furulyádhoz,

Titiruszom!

Jó termés

Elhallgat a harang, s rákezdi már a dob.

A templomkupolát most festik szép pirosra,

s talán holnapra már kasza villan a rozsra: -

a napon állni jó, de lefeküdni jobb.

Elhallgat a dob is, kezdi a kisbiró.

Kékben a zord paraszt, s pénzgondra veszve lelke.

270

Költemények

Nyögnek az asszonyok: pipet kapott a csirke!

De ujjong a kalász: a napban állni jó!

A napban állni jó, de leheverni jobb!

Végez a kisbíró, s most néma a vasárnap.

Boldog a gazda most, egy órácskát ha lop

s heverve nézheti, hogy kalászai állnak!

*

Óh kedvesem, nekünk kalászunk nincs: nohát

arassuk örömét a mások mezejének!

Számunkra vett a föld ily sárga, dús ruhát,

s világ gazdái mind a költők és szegények.

Óh kedvesem, be bús gazdák voltunk soká!

De most látod dicső termést adott az Isten!

Tavunkról a ködöt elkapta e sugár

s tükröt vet a világ kiderült lelkeinkben.

Mily varázstükör ez! kedvesem, nézz körül,

mint dús mezők fölött gazdák szemei néznek:

minden kis résznek itt van szem, aki örül,

de ki fog örülni, ha mi nem, az egésznek?

Rádió

Ének és meditáció

I.

Meditáció. - Sok évszázakon át azt hitte az ember, hogy a kiröpült hang elvész a messzeségben, és elhal, mint a kiröpült lélek. De lehet-e halála annak, mi egyszer élt? A hang, ha elnémult, még nem veszett el: a hang halhatatlan, s mikor már nem is hallja senki, él és röpül tovább! S örök, irtózatos, néma zsivajban járjuk útainkat. Megőrülne, aki egyszer meghallaná: a föld minden hangja itt leng fülünk körül. Mily keveset fog föl a fül kis rádiója az óriási Koncertből, mely kiindul minden pillanatban a földkerekség minden pontjáról, talán egy isteni Fül felé!

Ének.

271

Költemények

Ülök hegyemen, távol a világtól

és elkapom a világ hangjait:

Rigók, harangok, s fönn a zengő Sátor,

az ég, és lenn a zsongó Boly, a város,

gyors vonat, csapka műhely

a teret átszövik

ezer zajhegyü tűvel.

Óh, tücskök éles tűi, légbeöltött

szárnyak és gépek szálló hangja, dús

szövedék földtől égig, úgy ömöltök

hangosan; de még mennyi hang a néma,

mint láthatatlan írás,

keresztbeírt, vagy úsz

köztetek, mint a csírás

növénypelyhek úsznak titkon a szélben.

Egy erdő úszik ott, egy titkos erdő!

Ének, beszéd, amit szerte a térben

emberi száj zeng, lélek, ujjak, húr,

lelkek raja száll

mint köddé-tépett felhő

s elzengő foltmadár.

II.

Meditáció. - Ülj a rádió elé, s forgasd lassan a tárcsát; a hangok tolonganak minden kis vonal között, milliméterek milliméterein, és minduntalan fölhangzik a fütty - a csúnyahangú rigó füttye, aki a Rádióban lakik. Új fütty és új hang - óh ezek az eltévedt Hangok a térben, melyeket alig megtaláltunk, már újra elveszítünk, mint egy emléket, - ezek az elszabadult hangok, kik kiszállva messze színházaik kupolái alól, mint elsuhant lelkek, különös halhatatlanságukban valami térbeli örökkévalóságba röpülnek némán, csak egy-egy pillanatra csöngve bele itt-ott egy önfeledt fülbe, mint egy régholt költő éneke!

Ének.

Óh, halhatatlan hallhatatlan hangok!

Most kapj el egyet, hegyi madarász!

Madárka! most meg fogom lopni hangod!

Már a pór herold rigószava füttyent -

micsoda hercegnének?

272

Költemények

Üdvözlégy, messze ház

zenéje, arany-ének!

Ki vagy s honnan jöttél egy rebbenésre,

hogy tündérmód azonnal tovatűnj?

Párizs? vagy Berlin? keresnélek, késve:

a mozdulat, mely meglelt, messze vitt már

dőre lendületében,

mohón, - mint drága bűn

kéje illan az éjben.

Egy hang tünt el a hallhatatlan hangok

sűrűjében, mint régmult izgalomból

anonim emlék, elsülyedt harangok

zengése, egy halott fölvillanó

szava, s mi megmarad

magányos bús dalomból

a forgó ég alatt.

Győzelmi ének, estefelé

Nézd, úgy hinti fényét a nap szét a világra áldón, békén,

mint a szentelt vizet a pap a nép közé mise végén.

Bucsuzik s a Dunába mártja hosszú rózsaszín evezőjét;

rózsaszin csöppeket feccsent, s visszaint ablak és mezőség.

Nézd, hogy hull a lombok árnya meszelt, rózsaszin falainkra kékes-szürkén, gazdagon, virágosan, ingva-ringva!

Most szép a falunk, örülj neki!

Egy égi festő festette ki.

Nem is érdemes, édes, nem is érdemes énekelni:

az egész világ énekel most, és éneke győzedelmi!

Ketten messze, az ég alatt...

I.

Most a szabad ég alatt lakom

s holdak forognak,

273

Költemények

nőnek, fogynak,

és mindig nyitva az ablakom.

S az Ég már olyan is lett nekem,

mint a szoba fala, melyet alig

lát meg, aki benne lakik:

kék meztelensége hitvesem.

Igy a messzeség, mint szokott és kopott

varázs, lassankint elveszik;

de annál jobban isszák a közelit

szemeim, e kéjenc mikroszkópok,

kiskutyák játékát, csupa-báj

hempergőzésükkel a pad alatt,

s az ijedt ágra csöppent madarat,

sőt amint ráng a röpülő bogár

valami láthatatlan gumiszálon. -

Igy ráng lelkem is úntalan,

pedig neki is szárnya van,

s kitárva az ablak, hogy messzeszálljon...

II.

Vagy bujócskázik csöpp füleid

labirintusában, édes,

mérve e végtelen-véges

kanyargás rózsaszín üreit,

s ha néha véletlen kicsuszik

tangensben a halánték felett,

követve valami kék eret,

nem jut messze: szemedbe esik,

s onnan nincs szabadulás!

Lelkedre tapad:

s eped és apad,

és fáj és fájat, és vásat és vás,

s összefogóznak, mint két fulladók,

kik néha lihegnek: Eressz el!

s néha sziszegnek: Vessz el!

s ölelésük csak annál tapadóbb,

274

Költemények

míg menekvésért esdve mindaketten

e bűvös körből: -»Nézd, a pad alatt

kis kutyád...!« - mondjuk. »Nézd, a madarat...!«

- S nézzük szomjasan és csüggedetten.

III.

Óh kedvesem, még meddig fojtogat

e tagadott, nagy, sivatag szomj?

Lélek vagy te is, asszony!

Szemedben látom a kínokat.

Meddig kacag még kitárt ablakunk,

mint messze tenger

az örvény-fogta szerencsétlen ember

vergődésén? E csöpp forgóban rab vagyunk.

Óh kedvesem! fölöttünk csillagok

kerengnek, kikre nem figyelünk.

És hangok hívnak: gyerünk!

Millió testvér várja a rabot.

Óh kedvesem, ez a nagy szabad Ég

üresebb, mint a börtön;

s lásd, napjaim már oly hiába töltöm,

mint ha, bús fogoly, pókokkal játszanék.

Perceink mint homokszemek peregnek:

megöl a homok, ha még süppedünk!

Nyujtsuk segítségért kezünk

az Istennek vagy az embereknek!

Engesztelő ajándék

Cukrot, virágot, gyöngyöt szerettem volna hozni néked:

nincs gyöngyöm, cukrom, virágom.

Görnyedve hozom ahelyett s teszem a kezedbe, nézzed,

keserű életemet, egyetlen terhes gazdagságom.

Ez ami megmaradt még, e meztelen is gazdag élet,

s ezt sem adom, csak visszaadom már:

mert jól tudom, ki vagy? s hogy benned és általad élek,

kenyerem és levegőm! s rég nem volnék, ha te nem volnál.

275

Költemények

Óh különös hatalom! szeretet erős gyengesége

- s óh gyenge erősség! oly védtelen benned...

Életem pórázát tartod, de téged bilincsel a vége

s mégis én vagyok zsarnok és hóhér, s te aki enged és szenved.

Letérdelek s úgy szánom-bánom óráid letörött virágát,

mint aki barbár talppal ment át egy drága réten:

óh ki gyógyítja meg az elrontott örömök rózsaágát?

ki mondja a tiprott percnek: »Kelj föl, kis százszorszépem!«

Órák és percek helyett fogadd el egész életemet,

virágok helyett egész mezőt, noha fölégett és nem virágos:

de virághamvval, s lásd, könnyel is trágyás, s ha új plántáid beülteted, minden szirmot földajkál s neked áldoz.

Miért lázadsz az este ellen?

»Tejet, álmot, gyönge leánykát...«

(Régi görög ének.)

Jön az este; mit hoz az este?

»Tejet, álmot, gyönge leánykát...«

Már a fáradt dajka, a Nap,

a jó kerítéslécek árnyát

a puha fűben

egymás mellé fekteti szépen.

Igy készül a világ az éjre:

hever az árny, állnak a lécek,

mint túl a gatyás jegenyék,

őrnek, e nagy, marcona, délceg

strázsa-legények:

hogy elrémüljenek a Rémek.

A szél, mely úgy tépte a felhőt,

akár egy ideges kisasszony

selyemkendőjét: most eláll,

mint zene, ha nincs ki huzasson.

Tán már alusznak

az angyalok, akiknek húzna.

276

Költemények

S te mért lázadsz az Este ellen

- ki hisz kegyelmes és hatalmas -

s félsz, mint piros-szemű, ravasz

hipnotizőrtől, hogy elaltat?

Lesed a holdat?

És remegsz, hogy mit hoz a Holnap?

Kérdjed inkább, mit hoz az Este?

- »Tejet, álmot, gyönge leánykát«... -

s hagyd érni mit érlel az Éj

hagyd nőni a bűvös palántát:

a Bűvész sípja

zeng már, és fátyla leborítva.

Halld, halld, szivem, micsoda kórus.

S az égen is tejek csobognak.

Oly nyugtalan ma a világ:

de a nagy Varázsok nyugodtak.

Húnyd szemed, húnyjad:

mire kinyitod, itt az Új Nap!

Szelek sodrában

A táj most olvadt tűzben reszket, de a szél

a forró levegőbe vágja késeit,

hogy ing a ház s a kerekfaru dombok is

vonaglanak, mint a cirkuszban egy kövér

artistanő, kit férje tőrrel hány körül,

vonaglik mozdulatlan vonaglással a

deszkák előtt; s e domb, e tőrök, mind a Föld

a reszkető léggombolyaggal titkos és

léttelen szíjjon rántva lódul a nagy Ür

vad gépházában. Hogy tudsz nyugton ülni holt

emlékeken tünődve, képzelt pontokat

rajzolva e röpke vonalba, vagy bolond

szívvel fogódzva a bukó jelenbe, mint

székének karfájába a lezuhanó

aeroplán hajósa? Nincs gyökered az

időben, s nem vagy mint kemény hegyoldalak

árvalányhaja, melyet hasztalan cibál

a vak vihar, hanem mint pitypáng pelyhei,

277

Költemények

legek koldusa, szállj csak semmi sem tiéd

s hol fogsz a végén virágozni, nem tudod.

Magyar szonett az őszről

Jön az ősz, már hullnak a cifra virágok

szirmai, rongyban, mint farsangi plakátok,

ha süvít a böjti szél: »Nincs szükség rátok!

Már vége a násznak, megestek a lányok.«

Komolyan és szürkén, mint a gőgös szerény,

fiait ringatva ül a termés, helyén,

kész elbocsájtani a Szentmihály szelén

s hős anyaként halni a November derén.

S már érzi az éh nyúl, hogy a fű kopaszabb.

Jajgat a sok madár, folyton vérzik a nap.

Megy a gőzös, Pestre, füstje a földre csap.

Ideges a farkas a gyürött erdőben.

Ideges az ember szíve a mezőben.

jön valami amit minden ért, csak ő nem.

Szobafestés

I.

A sodronyok bús bordaként merednek.

A rézágyon tótágast áll az asztal.

A falak most vetkőznek, nedvesen,

hidegen és csúnyán, mint a halottak,

akiket már kidobtunk. Bennem is

vetkezés folyt ma. Mily szenny, mennyi titkon

repedt vakolmány hullik s gyűl a zugban:

s könnyes-csupaszon állok itt. Ne nézz rám!

II.

Tegnap még szabad dombon álltam; ízes

szellőket nyalt a nyelvem; és a szellők

278

Költemények

keresztüljárták lelkem, s szertevitték

a régi szennyek gőzét; más ma itt!

Óh mennyi szenny és mennyi gőz! Alighogy

falak közé kerültem, összetorlott.

Csak ez az egy íz ül már nyelvemen

a hideg, nedves, szemcsés mész ízével.

III.

S nézem a festők munkáját. Ki tudja,

milyen munkát végez bennünk az Élet!

Óh festő, jól kapard a régi színt le,

mert átüt, mindig átüt, mindig átüt,

s szennynek izzad ki majdan ami dísz volt,

mint a gyerekkor színe életünkön,

míg a Halál jövend a Vakaróval

s nedves ecsettel. Kedvesem, ne nézz rám!

Három angyal

Három, három, három, három, három angyal szállt felém.

Egyik fehér, mint a felhő, másik könnyű, mint a fény.

Harmadik úgy hullt a földre az égből egyenesen,

mint egy könny szemből a szívbe, nedvesen és nehezen.

Hogyan óvjam meg az elsőt, hogy ne kapjon foltokat

ujjaimtól? hogyan tartsam szorosan a másikat,

hogy ne tudjon elröpülni? és az utolsót hova

rejtsem el, hogy senki, senki meg ne lássa őt soha?

Óh jaj, késő! már az első hószin angyal csupa folt!

És a másik messzeszállott, aki olyan könnyű volt!

Harmadikat szégyenemre látja az egész világ,

mert gyászomban széjjeltéptem lelkem őrző fátyolát.

Psychoanalysis Christiana

Mint a bókos szentek állnak a fülkében

kívülről a szemnek kifaragva szépen,

de befelé, hol a falnak fordul hátok,

csak darabos szikla s durva törés tátog:

279

Költemények

ilyen szentek vagyunk mi!

Micsoda ős szirtből vágták ki lelkünket,

hogy bús darabjai még érdesen csüngnek,

érdesen, szennyesen s félig születetlen,

hova nem süt a nap, hova nem fér a szem?

Krisztus urunk, segíts meg!

Hallottunk ájtatós, régi faragókat,

kik mindent egyforma türelemmel róttak,

nem törődve, ki mit lát belőle s mit nem:

tudva, hogy mindent lát gazdájuk, az Isten.

Bár ilyenek lennénk mi!

Úgyis csak az Úr lát mindenki szemével,

s hamit temagadból szégyenkezve nézel,

tudd meg, lelkem, s borzadj, mert szemeden által

az Isten is nézi, az Isten is látja!

Krisztus urunk, segíts meg!

Óh jaj, hova bujhatsz, te magadnak-réme,

amikor magad vagy az Itélő kéme?!

Strucc-mód fur a percek vak fövenye alá

balga fejünk, - s így ér a félig-kész Halál,

s akkor mivé leszünk mi?

Gyónatlan és vakon, az évek szennyével

löknek egy szemétre a hibás cseréppel,

melynek nincs csörgője, s íze mindörökre

elrontva, mosatlan hull vissza a rögbe.

Krisztus urunk, segíts meg!

Ki farag valaha bennünket egészre,

ha nincs kemény vésőnk, hogy magunkat vésne,

ha nincs kalapácsunk, szüntelenül dúló,

legfájóbb mélyünkbe belefúró fúró?

Szenvedésre lettünk mi.

280

Költemények

Szenvedni annyi, mint diadalt aratni:

Óh hány éles vasnak kell rajtunk faragni,

míg méltók nem leszünk, hogy az Ég királya

beállítson majdan szobros csarnokába.

Krisztus urunk, segíts meg!

Dániel éneke

Mégis megemlékeztél rólam, Isten

és azokat, akik téged kerestek,

akik téged szeretnek, megtaláltad.

Ifjú próféták üstökét ragadva

elhoztad babilóni ketrecemhez

a fügét és a datolyát kezökben.

Hirdesd ezért, világosság, sötétség,

az Urat! Hirdesd, pusztaság, folyóvíz

s bölcs cethalak és minden vízben-úszók!

Adjatok nékem szurkot, faggyat és szőrt:

fegyver nélkül megölöm én a sárkányt,

a cifra szörnyet, aki nektek isten.

De az oroszlánt nem bántom, ki engem

nem bánt. Estére visszatérek hozzá

s vad teste bundás melegében alszom.

Hallom majd nagy szivét dobogni; a föld

vele dobog, s az ég is; - én meg alszom

ringatva, mint az Isten csecsemője.

»Vén cigány«

Ird tenyeredre: soha nem lehet,

ami egyszer volt már. Te is hiába

nyűvöd a régit, a biztos fogást

zord húrodon, s idézed ujjaidnak

világtalan memóriáját

az ó-mód, könnyű dallamok felé,

a megvetett hang felé, mely oly édes

281

Költemények

s oly olcsó, mint a fütyülő-cukor:

mindegy! akármi! csak a csönd, a csönd ne!

csak egypár szót még lelked anyanyelvén,

bár a legfrivolabbat! egy silány

forrást a pusztában, mit az utolsó

rím-kutya fölkaparhat! óh, csak egyszer

fakadna föl még sebzett hangszered

körmöd nyomán, vásott körmöd nyomán!

De jaj! amit mindenki tud, te nem!

Neked a zöngelem, mely ama legsze-

gényebb zöngedezőt enyhíti: méreg.

Idült szikládból kénköves pokolvíz

böffen ki, ujjad íze félrecsuklik,

a húr visít, s a dalok rongyai,

a régi cukros dalok rongyai,

úgy ránganak ajkadon, mint a lázas

s még életétől válni nem tudó

haldokló ajka fölé tett pehely...

Csak a tilos szabad már...

Átfontak a mindennap ólmos

istrángjai.

Óh jaj! e sok muszáj közt rángani,

mint a gép karja kerekek között ráng!

Más az én dolgom! Jere, szökjünk

aranykopár

csillag alá, a messze hegyre - bár

százegy szakadt szíj fáj és visszacsap ránk!

Tilosokba kell menni, édes!

Hajts, életem!

Mert a »szabad« már nem szabad nekem.

Különös böjt! csak a tilos szabad már.

Nekem züllés e jámbor-élet

s korrupció:

akkor kezdek majd lenni újra jó,

amikor a Törvény ujjal mutat rám.

282

Költemények

Mindig azt tettem, ami kellett

s valami vár,

csöpp muszájoknál égetőbb muszáj,

amit feledtem, mint az álmok rosszát.

Oldd meg, Atyám, ereszd el ördög-

kopóidat!

Ördög, eb, vágy, bűn, riadó szimat:

csak ilyen falka vihet már Tehozzád!

Verssor az utcazajban

»- számon kívül maradtak; Ixion -«

Vörösmarty.

Fény fény de rettenetes

lángoló betűk transzparensek

mint a szégyen fénye bennem

ráng ráng az emberi hús

millió sok millió

» - számon kivül maradtak; Ixion -«

óh versekkel zsongó pokol-láz

zsúfolt agyam azelőtt

minden vers egy szent ajtó volt

templomokba de most

becsukódtak a templomok s én az utcán

meztelen leragadva futnék

hiába én testvéreket

keresnék de minden találkozás

csak lökés és akadály

harc utca tolongás lárma

fény fény de rettenetes

lángoló betűk transzparensek

meztelenségeimre

engem számon tartanak óh ha

azok közé veszhetnék akiket

csak az Isten tart számon

mint tenger csöppjét s part homokját

s ruhám lenne az egész Mindenség!

283

Költemények

Hajnali gondolat

Hova lettetek, régi tanítványok?

Elszóródtatok, mint a magvak pelyhe.

Vitt az apa-vész, s a fiók-viharkák.

*

Hosszú éjszakán nem aludtam semmit.

Itt a reggel már, s ti juttok eszembe.

Szól a kis harang, szól a pásztor tülke,

s én elgondolom: ha lelkem harangját

megkondítanám: jertek templomomba!

s tülköm hívna még: kövessetek engem!

*

Jöttek rossz szelek, elvitték a hangom:

néma a harang, üres már a templom!

S óh jaj, micsoda bolond pásztor voltam!

Szegény tülkömet sziklához paskoltam.

Tülköm megrepedt, ki fog már követni?

Babylon egerei

Vérem aludt, gömbölyü csöppjeit

szétgurítottam a kerek világba:

ők mennek, de én rab vagyok, tolongó

vágyakkal. - Szóljatok már! Óh, bizony

féltek saját szavatoktól, szemérmes

szűzek gyanánt. Ordítsatok szerelmet

vagy pénzt még inkább, báva szeretői

a Pénz sín-karja közt doromboló

fiktív arannyal pereces világnak!

Ő készen kínálja testét a Pénznek,

mert végigszállhatsz rajta - óh röpülhetsz

mint a madár, vagy úszhatsz bálnaháton,

a Messzeség neked labdázza hangjait

és nincsen ország, nincs határ, a Föld egy:

284

Költemények

ez Róma már, csak dollárod legyen,

Róma, s erős Babylon, és a két Kard!

De néked, koldus, rongyban a világ!

és rongy országod, mint széttépett zászló

hever előtted, és a birodalmak

úgy szakadoznak, hogy, bolond egér,

egérfogók közt bukdosol, ha lépsz!

Egyfajta kultúra

A fáradt, modern fajhoz tartozol

és már nem is tudsz a dolgokra gondolni.

Szók zsonganak, a dolgokat eltakarják.

Szók delíriuma nyügöző, nyüzsögő.

Játszanak, összefogóznak

benned,

cikáznak, tünnek,

bukfenceznek, s olykor megállnak fejen

s már mind megforgatod önkénytelen:

»Kultúra!«

»A rút luk!«

Micsoda szimbolum!

Bum! Bum!

*

A dolgokra gondolni: érdemes?

A dolgok mennek... mennek...

maguktól.

Ahogy mégy, mégy te is az utcán,

hadverte, céltalan flangérozó,

rokkant zsebbel, és aggyal,

melyben a szók forognak,

s amit látsz, csupa szó.

»Nyakkendőkirály!«

Hogy kiabál!

Lángbetűkkel!

De nyomban aztán már másik kiabál:

»Pénztár.«

s »Rátz nép« lesz, amint fejtetőre áll.

285

Költemények

*

»Pénztár« és »rátz nép«: van értelem ebben?

Semmi.

De mindig lehet

beletenni

költő módján, ki rímet összefűz. -

Hisz minden összefügg,

manap kivált,

mikor Belgrádot és Indiát

egyetlen vasháló kötözi

s benne téged is: mit tehetsz ellene? -

két véletlen szó nem ostobább

mint e világ

vasakkal-fűzött s gyilkos véletlene.

*

Hát csak flangérozz, te világ-szegénye,

csörgetve vígan üres

zsebeid helyett zsúfolt agyadban

a szavak aprópénzét!

Új szavak, avult szavakat!

s bolond szavakat, fületlengomb!

Egyik annyit ér, mint a másik.

Egyik odavisz, mint a másik.

Játék.

»Két áj!«

Áj, áj!

Óh Szó! jajgass, abajgass, kiabálj!

Dante

(Szekszárd, 1921.)

1.

Egeit az Ember, e vándor állat,

az évek nyári nappalára s téli

éjére fülledt üngökként cseréli

s nyugalmat nyugalomban nem találhat.

286

Költemények

S nem boldog, ha nem pólyázhatja pállott

életét friss legek selymébe; déli

édeneit, mint otthonát, kiéli;

de visszatér megint, s a régi tájat,

mint régi kedvest, uj szépségben éri.

Igy én is, amint visszatérek egyre

anyaföldemre - ama drága Hidra,

melyen át percem az Örököt éri,

amelyből jöttem: az otthoni hegyre:

úgy térek vissza, Dante, tájaidra!

2.

Mert énnekem, jaj, a Pokol is otthon

s jól ismerem a Tisztulás hegyének

fájó lépcsőit, és az Ég kegyének

csillagos távlatait; sírva botlom

lelkem rongyára minden árkon-bokron

(mint papirkákra, miket útjegyének

szórt el a vándor), merre a Nagy Ének

visszavezet, vad erdőn s annyi poklon

tikkadtan e különös nyaralásra;

bár minden tulvilágból hazavásva

fűz Firenzémhez egy mostoha köldök,

hol mint poklát cipelő útas-ördög

vagy rab fa, mely hiába nőtt egekbe,

tengek, lekötve, s mégis számkivetve.

A húszéves »Nyugat« ünnepére

Gyógyító messzeségbe, mialatt

egykissé részeg, egykissé bolond

s nagyon fáradt s még mindig szomju, szomju

lelkem, munkám és vonatom szalad

mint bárka az özönben, Ararat

csucsát keresve: íme elhagyott

társaim megzúdítják a harangot,

amelynek hangja minden madarat

287

Költemények

oly nyugtalanná tesz bárkámban, oly

vágyóvá: visszaszállni! Vissza hát,

ti madarak, szálljatok ünnepére

a Gyermeknek, aki ma már komoly

ifjú; vagy agg is, mondják! Agg a moly

első napjának estjén: míg a Fény

ifjú, bár világokon fut keresztül,

tengert tör át s sziklákat ostromol!

*

Óh milyen tenger s milyen szikla volt!

A tenger zúg még és a szikla áll

s mi fulladunk és köveken zuzódunk...

Mi kár? csak ússzon egy kis fény e zord

országban is, a mindig tovatolt

holnap felé! Mi kár, ha fáj a kéz

amely a Lámpát tartja és takarja

a szél elől, mely minden fényt kiolt?

csak legyen új kéz, addig tartani,

míg ez omlásba-süllyedt nemzetet

a lengő láng nyomán a szakadékban

meglelik a Nap csákányossai -

kéz, tartani, s lehellet, szítani,

hogy úgy lobogjon, mint mikor ama

kuruc tüdő fútt rá s ama dacos kar

intett vele Isten felé: Ady!

Jászai Mari halálára

Mint a munkás, ha elállítja gépeit

gyásza jeléül: állítsd el titokzatos

szövőszéked, Poézis! Zokogj, mostoha

kitagadott Orestes, mert Elektra tünt

az alvilágba, nővéred, ki gondosan

ápolt és dajkált, áldozott és siratott

és siratott...

De te éltél, Orestes, s láttad homlokán

a csillagot, amilyen nem égett talán

koldus korunkban senki másnak homlokán;

a csillagot, mely hit volt, fenség, és kemény

magasságok dacával izzó tiszta fény:

288

Költemények

hiába már! a csillag elhúnyt, s nincs remény!

És nincs remény!

Aegisthos úr itt s Klytaemnestra! Alacsony

mimek fertőzik palotánkat; és te bolygsz,

királyfi, rongyban, s nem tudják, ki vagy? mig Ő

elszállt az Ürbe! Hol a mozgókép amely

megőrzi léptét? Hol a fonográf, nemes

hangjának? Elszállt a sugár! Ki hozza vissza?

Ki hozza vissza?

Vasárnapi impresszió, autón

Barna sár-szökőkút feccsen, gépkocsink fordulva reccsen;

jobbfelől a Tisza habja lustán villan pillanatra;

úgy állnak partján a fűzek, mint hajuk-mosó vén szűzek:

meghajolva és kifűzve lógatják fürtjük a vízbe.

De billen a föld alúlunk s a falú felé gurúlunk.

Bús gyümölcsös lankad itt és egy kidőlt-bedőlt kerítés:

két galamb a kapu-íven gubbaszkodik primitíven;

lud-felhő zubban körültünk, barnán gágog vissza tülkünk;

ugatás és harang-foszlány fullad el zajunkban osztán.

Vége a litániának, kocsmánál gyűlnek a lányok.

Mi már a mezőt vágtatjuk, falut az estre hagyjuk:

lányokat, templomot, kocsmát, nénit és pipáló gazdát

fölvillanva, s tűnve, hullva, - mintha nem is lettek volna.

Ki mondja meg, mi az élet? Mi élünk-e vagy ők élnek?

Halavány téli rajz

Milyen fehér csöndesség ez!

Messze házunk télben ül.

Gyere az ablakhoz, édes!

Csókolj meg és nézz körül!

Süt a nap, elállt a hó már,

mégis pelyhek hullanak:

puhán, halkan, pehelymód száll

pillanat és pillanat.

Gyere, édes, az ablakhoz,

tekints szét az udvaron!

Nézd, a friss, a lágy, a vaskos

289

Költemények

szőnyegen még semmi nyom!

Csak a kis szolgáló lába

rajzolódik halavány,

s elvész, mint a Szaharába

egy zarándok karaván.

Szalma közt fagyottan áll a

kert füzes mélyén a kut

intve dermedt jégszakálla

hogy az év, mint óra, fut.

Jertek apró, jertek sűrű

pillanatok pelyhei

jobban mint e szalmagyűrű

szívünk kútját védeni.

Milyen furcsa füstünk árnya

a túlsó tető haván:

mintha távol emlék szállna

rokon szívbe tétován.

Ki gondolhat ránk e csöndben,

míg körülvattáz a hó?

Titkos lánc nyúl át a földön

összekötve aki jó.

Cigány a siralomházban

Úgy született hajdan a vers az ujjam alatt,

ahogy az Úr alkothatott valami szárnyas

fényes, páncélos, ízelt bogarat.

Úgy született később az ajkamon, mint

a trombitahang, mint a trombitahang

katonák szomjas, cserepes ajkain.

De ma már oly halkan, elfolyva, remegve jön

mint beesett szemek gödreiben

remegve fölcsillan a könny.

Nem magamért sírok én: testvérem van millió

és a legtöbb oly szegény, oly szegény,

még álmából sem ismeri ami jó.

290

Költemények

Kalibát ácsolna magának az erdőn: de tilos a fa

és örül ha egy nagy skatulyás házban

jut neki egy városi zord kis skatulya.

És örül hogy - ha nem bírja már s minden összetört -

átléphet az udvari erkély rácsán

s magához rántja jó anyja, a föld.

Szomorú világ ez! s a vers oly riadva muzsikál

mint cigány a siralomházban.

Hess, hess, ti sok verdeső, zümmögő, fényes bogár!

Ha holtakat nem ébreszt: mit ér a trombitaszó?

Csak a könny, csak a könny, csak a könny hull

s nem kérdi, mire jó?

Vadak a fa körül

Amint találkoztunk,

rögtön kezet fogtunk,

az őrültek közül

bujdosva szaladtunk,

bujtunk, kukucsáltunk,

kunyhót építettünk;

bábeli bús felhők

szakadtak felettünk!

És mintha magas fán

volna tanyánk fészek,

úgy ringattak, ráztak

e vad magyar évek.

De mi összebujtunk

cibálva, zavartan:

furcsa íze volt a

csóknak a viharban.

S már csupaszra téptek

a folytonos szelek.

Napjaink úgy hullnak,

mint elfútt levelek,

s mire szebb idő lesz,

a fa alatt les rég

a fakó mord medve,

a makacs öregség.

291

Költemények

Várja hogy leszálljunk

szerelem fájáról,

hogy aztán szétszedjen

emésztő szájával.

Gond, bajok, az egész

hiéna-sereg, mely

a távozó élet

sarkaiban lebzsel,

körülállja fánkat,

s néha összenézünk:

lehet-e még innen

lejutni valaha nékünk?

Óh Szerelem, segíts,

erősítsed szárnyunk,

mert csak a vak égbe

van ut innen már szállnunk,

egyenest az égbe,

a jeltelen éjbe,

vagy annál is tovább,

valami Isten elébe.

Micsoda föstmény!

Eső utáni fény, különös fény, mit játszol

oly méla-frissen, égő-hüssen a csillogó utcákon?

Utcákon, utcámon, utcákon, édes:

szeretem a mi szomorú, szeretem ami fényes.

Mily sűrű, mily nedves színeket csorgat és csünget

az égi ecset, mely sokszor oly sötétre festette életünket!

S innen az emeletről - pici tókat, ingókat, elfutókat,

látom az esernyők selymét s a lakktetejű autókat.

Talán az egész világ most csak ing és elfut és fölkap

az Égbe, mely életestül mind könnyeden csünget és csorgat

engem és téged egy ecsethajszálon s majd újra elmázol

mint a felhőt és tócsát, amit senkise gyászol...

Óh jaj, mi készül itt, térben és időben, micsoda föstmény!

... Eső utáni fény, méla-friss, égő-hűs, különös fény...

292

Költemények

A mandarin réme

Bölcs és vén és mandarin vagyok,

mindent szeretek, mindent tudok.

Este lugasokban üldögélek,

asszonyok csókolják lábamat,

s úgy öntik el lelkemet a kéjek,

mint a fürdőt a patak,

s akkor úgy süt rám a lampion,

mint a hold süt át a patakon,

ahogy látják a halak; de halvány

gömbje eltorzulva hirtelen,

rózsaszín, áttetsző papirarcán

egyszerre csak megjelen

egy keserves, rettentő vonás,

melytől szemem porcellánja vás,

fogam vacog, és mandarin-lelkem

földön csúszik, mint silány kigyó,

akit megzabáltan és betelten

bunkajával sujt a pór,

s már vonaglik. Óh mit ér a kincs,

mit ér sárga selymem és a tincs,

süvegemnek gombjai mit érnek

s bölcsesség és csók és hatalom,

ha lelkemben fintor lesz a fénynek

tánca, és a lampion

rám nevet, mint fitosorrú rém,

s halk sugárfogakkal mar belém,

s szememen át úgy pislog agyamba

síri-durván hályogos szeme,

mint egy útszélen felfordult bamba

koldus hitvány szelleme?

A Madonna fakirja

Hogyan lépett e primitív Madonna

e volutás, barokk párkányra? Olyan

293

Költemények

magas a párkány, hogy amint az évek

malma csikar, ki béna földön ülök,

romló szemem nem éri már a márvány

únt díszein túl ama boldog arcot.

Mert jaj, ma, társak, földön ül a költő,

mint egy fakir az aranyos teremben,

zsákmány és gyöngyös táncok közt - de ő csak

mezitlen és soványan ül, a nábob

szőnyege sáros lesz nyomától, úgy ül

idegen, és csúf sebeit vakarva.

Mit keres ott a földön? Tán a rímet,

mint leejtett pléh-csörgőjét a gyermek,

keresi gyermekessen. A cselédek

kisöpörték? vagy ott csörög a táncban

perecnek kötve egy frivol bokára?

vagy legurult a terrászról a sárba?

Nézz föl az égre, lelkem! Már a vércsék

kerengnek ott; s az ember is, ha szárnyas,

vércsét csinál magából. Jön a sűrű

tavasz - de vadszin egében csak inkább

rémít a szürke berregés, csak inkább

eltűnik az angyalok kék ruhája.

Szentjánosfő

Ki tud tréfásan és könnyedén beszélni?

Kedves társaim, kik küzködtök és vergődtök

a könnyű szóért! sziklákat cepelünk

keblünkben, és táncolni kell! Óh milyen Salomé

bírna táncolni itt?

A véres Föld, mint egy szentjánosfő,

táncol a légi Sors ölében, noha még

élet, élet van benne! Meg-megrándul,

kínlódik, s néha szédületén

pillanatnyi villanás

fut át: a véres fő Salomé vad ölében

az eljövendő Krisztusról álmodik.

294

Költemények

A lélek ünnepe

Ólom-idő! Vajjon egy hétre mától

pünköst is így lesz? Harsány, régi ünnep!

Akkor csupa tüzes nyelv volt a Sátor,

gyujtó, beszédes lángolás a mennyek.

Ma hallgat a harsona, csak a dob szól,

az eső dobja, s mint alélós hinta,

melyen a Szellem szédelegve hopszol,

kél az új tavasz, lendül a bab-inda.

Próbálkozik a nagy harang a ködben,

melyet kásásan kavar a madár.

És minden ébred, csak a nap, a nap nem...

Orfeusz hátranéz, s meredten áll.

Nyujtóznak barlangjukban a vadak,

de a báj-síp szavát hiába lesnéd.

A pünkösti királynők hervatag

trónját restellik már a tisztes Eszmék.

S a rigó csúfol, s a kakuk hebeg,

és úgy fakad ki a pünkösti rózsa,

tövis nélkül, mint oktalan sebek,

vagy fájdalom, mely bosszút állni tompa.

A Magyarok Istenéhez

Vagy-e? S ki vagy? S mienk vagy-e? Csupán

mienk és senki másé? Szabad-e

hogy csupán a mienk légy? És lehetsz-e

az, aki vagy, ha csupán a mienk vagy?

S mégis: lehetsz-e aki vagy, ha nem tudsz

csupán-mienk is lenni? Lehet-e

világod végtelen, ha nem vagyunk

mi is középen, és sorsunk a Tengely?

Mi vár reánk? És jön-e még igazság?

Vagy mi leszünk a keresztrefeszített

a nemzetek közt? Akkor is középen

áll a Kereszt, s ki szenved: Messiás.

295

Költemények

És ez van talán hátra még. Az embert,

az aprót, megváltottad már. A népek

váltsága jő most. S bizonnyal mienk vagy,

Isten, amíg mi hordjuk a keresztet.

Mert nem lehetsz a mérges kis Wotanok

öccse te, egy a sok közül, pogány

csillag, hanem ki eljött, csillagoltó

nap, s kinél kisebb nékünk nem elég:

magyarok és mindenek Istene.

Ne ily halált, ne ily harcot!

Nem kell nékem örök béke

(meglesz majd a temetőbe').

Örök harc a kívánságom,

de nem ahogy tegnap láttam

hivatalos-kényszeredve,

kinek nincs is semmi kedve,

gyávaságból s alázattal

elmenni egy szolga-haddal;

ölni ismeretlen testvért,

aki bennünket nem is sért,

mert - bár közös minden eszménk -

ellenségnek kinevezték;

parancsszóra halni végül

cél nélkül és haszon nélkül

kutyamód és árokmélyen -

még a kutyát jobbnak vélem,

mert ki tudná ránevelni

ártatlan ebtársát ölni?

Ne ily halált, ne ily harcot

adjon Isten a magyarnak!

Elég soká volt élete

játék mások kezeibe':

ne legyen már többet játék!

Legyen eztán a magáé!

Harcolja meg, ha van harca,

igazságát föl ne adja,

mert a föladott igazság

a világ testén sebet vág.

296

Költemények

De senki se szálljon hadba,

ha egy angyal nem ragadja

saját hittel, saját célért,

s csak ha önkényt adja vérét

és nem gyávaságból bátor,

hanem angyala szavától.

Nem kívánok örök békét,

csak a gyáva harcok végét.

Szent áldozat ez az élet,

ha igaz szívvel fecsérled,

de amelyért kényszer-vér folyt,

a zászlón szenny lesz a vérfolt.

Ne szűnjenek hát a harcok:

magam is zászlókat tartok.

Hogy lehetne béke boldog

míg a tiprott jog sikoltoz?

Hisz a sikoltás a csendben

hangzanék még rémesebben.

De csak az álljon ki sorba,

kit angyala küld a harcba,

s ha kincsét oltárra hozza,

ne a más vérét áldozza!

Tisztelje a más békéjét,

ki halni kész az övéért:

akkor csupa hős ví harcot,

angyalok tartják a pajzsot

és az Isten újra ránk néz

felhőkből mint generális

és így szól a szívek nyelvén:

"Béke és harc mind az enyém!

Jó katonám, hű zsellérem,

fegyveretek elcserélem.

Béke lesz az igaz harcból:

de a béke tovább harcol.

Új csata, más kard, új tábor,

új csillagban győztes sátor!

Nem kell nékem örök béke,

csak méltóbb had szövetsége."

Új mythológia

297

Költemények

Nagy szörny-anyádhoz hiába kiáltasz,

ki nem érti fájdalom-nyelvedet

s kivel élned, élned és halnod kell ma.

Ellene bizsegsz-é a testnek, melyben hús vagy?

mellyel egy vagy? Tudnád-e nem szeretni?

harcának gátja lenni, áruló,

beteg parány, kivágni-való?

(bár végül jaj mindig a beteg parányoké lesz a szó).

Nemzeteket láttam, hatalmas szörnyeket, küzdeni, óriás

testtel, s ez óriás testben mily fájó az emberi átom!

Taréjuk véresen ing még, levágott farkuk vonaglik

bús tartományokban, és feszülő, páncélos karjuk

vergődő kis nemzet-férgeket

szorít kegyetlen.

Várj és nézz! Már sok szörny harctere volt ez a föld

a mesés halgyíkoktól a veszedelmes istenekig

és a türelmetlen szektákon át, míg ezek eljöttek

s fölfaltak szektákat és isteneket.

Ők is meghalnak egyszer. Légy büszke, kis átom,

legkisebb s legnagyobb! alfa és ómega te,

minden szörnyek bölcsője s temetője.

Te bennük vagy, de ők is tebenned, ki szörnyeid

magadból alkotod s magadért. Széthullanak ők

de te maradsz, hulláikból építve jövőd

harcainak új s új fálánkszait.

Óh tennen halandó hadaid rabja - mert az Ember harcainak

egynapos hadai csupán e nemzetek - óh lelkes átom,

ki messzebb látsz a testnél, melynek átoma vagy!

Tűrj és nézz! Élj és halj ha kell! Pusztulj és maradj!

Légy hű és légy szabad! Gondolj a madarakra,

kik hívek a fához, mely fészküket adja,

s mégis kilátnak, kiszállnak a légi magasba!

Két hazában otthonosok: polgárai a fáknak

s együtt örök polgárai mind égnek és szabadságnak.

Politika

298

Költemények

Martinuzziak kora jött újra. Összeszorított

fogak, keserű alkuvás, erdélyi ravaszság.

Már látom a csukott ajk s nyitott szem hőseit.

A régi fények égnek még előttünk, se fogyva, se lengve:

de lábunk óvatos, hogy el ne tiporjuk vetéseinket,

és szótlan, tartott, lélekzetfojtott lett bennünk a Hit.

Óh, vetéseink, gyenge kis magvaink, sarjadjatok fűvé

gyűljetek pázsittá, duzzadjatok bársonnyá, kezdjétek szőni

a reményszín szőnyeget a Nap sugárlábai alá!

Most harcol ő a Tél óriásaival. A gazda

vár, kinéz, kerítést csinál, öntöz. A nagy vizek

zúgnak már. Vigyázni kell. Vésszel és áldással jön a Láng.

Az elmaradt tószt

F... M...-nak.

Hol év, perc, bor, barátság fölszakad,

engem különös gátak zsilipelnek

és hallgatok, mintha gondolatom

szédülne meredek hídján a nyelvnek;

de belül, lassan, fészken, titkosan

a szavak mégis gyűlnek, gyűlnek;

kiket rímek tollával tollazok,

hogy ki ne hűljenek, ha kiröpülnek.

(Ime az én tollas, késett tósztom.)

Beszélni nem tudok. De bármit

mondjon a boraimra-írigy tábor,

tudok a nemes mámor poharából

inni,

és tudok hinni

(amihez ma kell is a mámor).

És poharam beszéde: csengés.

Igaz emberhez, erős, hű baráthoz

talán illik is a néma pohár

hittel, és borral, mert röpül az élet.

Ülj le a gonosz évek lépcsején

egy pillanatra - melléd ülök én is.

299

Költemények

Nehéz és mindig egyforma a lépcső,

de mégis: fölfelé visz.

(S ha nem hiszed, kérdezd meg fiaidtul:

föntebb indul, aki ma indul.)

Mi itt ülünk a fokok sivatagján,

a grádicson, mely fut és visz és elhagy.

De még kezünkben a pohár töretlen

s a régi tüzet olvasom szemedben

(nem volt mámor tiednél okosabb,

s okosság mámorosabb,

minden igaz mámornak kezét-nyujtó).

Igy ül együtt a mámor és okosság;

s az ördög-lépcső, mintegy Luna-parkban,

szalad a gyorsvonatnál viharabban,

szalad velünk, s majd kiszalad alólunk, -

(jó, ha így zökkenésnél, állomásnál

kicsit összefogózunk)...

Kabátdobós, kalaphajitós

Vad és hirtelen ízü élet!

már az illatok sűrüsödnek

ugyan ki mondja meg, mikor lesz

az illatból íz?

Illat vagy íz, jönnek és gyűlnek

megcsapva, mint hajdan, a nyelvem

hegyét, s ajkam erkélyét, mint az árvíz,

és szájam padlását elöntve...

Milyen ifjuság!

Igy csaptak meg akkor is, akkor...

bódultan és borulva jártam;

de most, Uram, már négy keresztje terhén

nyűttes életem

hogyne riadna útonálló

tavasz-hadaktól kik minden bozót

mögül lesvén, nem hagynak menni nyugton

kriptám felé - s ne támolyogna

taglói alatt

új márciusnak!? Hát csatázni még?

Pedig én már jobban szeretnék

300

Költemények

alázatosan letérdelni mint a

piac közepén

a teve hogy terhét levennék -

de haj! még ostoroz a hajcsár!

Megint tavasz van, hív az erdő.

Gyürökre hát! Kábulva, támolyogva

mégis csak erő,

erő ez mégis! Ifjúság ez!

kabátdobós, kalaphajítós!

vagy rajta, mint vidám favágók

már csattog a fejsze! -

és félre azt ami nehéz: a lélek

izzadt ruháját! Semmi! S még e vers is

úgy akadjon meg az idők bogán,

mint egy ágon a favágók kabátja.

Doping

Ha szólok, zengés lesz a hangból,

mely váratlan-messzire hallik;

ha lépek, léptem szökelés:

hirtelen elvisz társaimtól;

ha kezem nyujtom, csupa fájó,

titkolt, csodás sebekhez érek;

s ha csókolok, ha csókolok,

csókom holtig-nyűgöző bélyeg.

Melyik isten dópingol engem,

hogy csodája legyek magamnak

és ennen mozdulataimtól

mintegy idegentől riadjak?

Mint a kávéval megitatott

paripa, térdeim zsibognak:

ki vagyok én? s hová jutok?

úgy vágtatok, mint a halottak.

Óh élet nyüge, végy körül!

ne hagyjatok, drága barátok!

mert oly testvértelen mezőbe

hajt előre az ittas átok!

s ha, mint túlhúzott óra, szívem

a cél előtt pattanva öl meg,

gúnyol majd az üres gyep: mint ki

egy nagy nász-ágyon maga hal meg.

301

Költemények

Jobb és bal

I.

Láng, láng, meddig cibálnak badar

szelek

jobbra és balra? Hajlik a láng jobbra,

hajlik balra de mit neki

jobb és bal: ki csak fölfelé tör?

Melyik égtáj

mondhatja őt övének? Jobbra vagy

balra csak rokont keres,

kit áttüzesítsen, s magával röpítsen!

II.

Ki állíthat

jobbra vagy balra engem?

Labdázzatok, mindenkié vagyok!

Csak majd az Isten

ha az Itélet trombitája szól,

állítand jobbra vagy balra.

A többi: játék. (Noha sírnom kell rajta.)

III.

A többi: játék! bolond, noha véres,

vad játék olykor, melyben a szegény

méla gyerek szédülten, ütlegek közt

ing, míg el nem jő Apja, s kézenfogva

el nem viszi... ing, mint a báb

dülöng

bizonytalan színpadán.

IV.

S tán

ilyen báb vagyok én is - de a bábot

drótjai tartják; s tudjátok meg, izmos

drótjaimat nem kétfelülről

rángatják, hanem Valaki fölülről

302

Költemények

igazítja

kimondhatatlan ujjal.

Elég a kóstoló

Mi tüzel, hogy újra forrsz?

Kóstolót a duska sors

mindenből adott, és jól tudod, ha

tengereket adott volna, az sem

lenne több, mint ez a kóstoló...

Kínnal-borral gazdag úr!

Végigjátszva minden húr.

Hogyha mostan halnál, úgy omolnál

zajjal, könnyel, mint egy büszke bércről

zuhataggá leszakadt folyó.

Maga a Nap dobna rád

szivárványból koszorút.

Nem hogy itten fuldokolj a sárban!

Nem hogy estig bukdosódj a buckán,

bús csavargó! egyre lefelé.

Minden folyót vár a Styx.

Óh, megoldó biztos X!

De jaj neked, apadva s feledve,

mint a pohár kiloccsantott alja,

lenni a földé vagy Istené!

303

Költemények

Versenyt az esztendőkkel

Mint a kutya silány házában ...

Mint a kutya silány házában,

legeslegutolsó a családban,

kiverten és sárral dobáltan,

és mégis híven és bátran

kiált egyedül a határban

fázva és szeleknek kitártan:

amit kiáltok, úgy kiáltom

vénen, magamban és ziláltan,

sárosan, rúgdalva, ruhátlan,

híven, remegve és bátran.

Magamra maradtam, magamra

és hangom mint vén kutya hangja

rekedt már, vagy mintha a kamra

mélyéből jönne, tömlöckamra

mélyéből. (Én vagyok a kamra.)

És mire fölér ajakamra,

száz faltól fulladt és bamba,

mert az élet mosott goromba

habjaival, és süket és tompa

iszapot rakott minden ablakomba.

Nagy almáriumaimban néha

szalagokat találok, léha

csecsebecsét. Fakó, únt, méla

régi divatok maradéka,

régi gazdagság bús hagyatéka.

S szólok: »Gyermekeim, ti hangok,

vegyetek föl néhány cafrangot,

néhány szalagot és sallangot!«

És fölvesznek néhány sallangot

gyermekeim, a megfakult hangok.

De abban is csak ügyetlenebbek,

félszegebbek és feszesebbek

- mint kinőtt ruhában - merevebbek

304

Költemények

s koldus irígyeim nevetnek:

de a hangok csak jönnek, tolulnak,

semmivel sem törődnek, kibújnak,

s botlódva bár, újak és újak,

gáton, iszapon átnyomulnak,

s fulnak és túrnak és fúrnak,

míg cafrangjaik rongyokban lehullnak.

S kérdem: »Mit jöttök egyre-másra,

fázva, fulva, fakulva, vásva,

hogy szégyeneteket mindenki lássa?

Mért jöttök ki ilyen dadogásra?«

S felelnek: »Dadogunk, botorkálunk,

de ki kell jönnünk, egy szó előtt járunk,

dadogás vagyunk, egy szó jön utánunk,

követek vagyunk, utat csinálunk.

Nagy szó, nagy szó a mi királyunk!

Mi dadogunk, de várj, ki jön utánunk.«

Gondok kereplője

A csupasz fák csúcsa mint tűk hegye bök be

az égi flanellba:

az Isten a földet hóba és ködökbe

puhán becsavarta,

hogy óvja azt a pár maradék plántáját,

amit az ember nem

irtott ki még, s amik a bús tavaszt várják

szabadon vagy kertben.

Milyen szép lehet most ottkünn a mezőkön

elveszni nyomtalan;

bújdosni, mint aki maga van a földön,

az Ürben maga van

s minden lépésénél mögötte, úgy tetszik,

elsüllyed a parlag,

és a szomszéd falu semmivel se messzibb,

mint a szomszéd csillag.

Ott még felröpülne különös madaram

a fényködös égig.

Csak itt olyan alélt és mozdulattalan,

305

Költemények

hogy tán holtnak vélik.

Pedig él: egész nap csirreg a fülembe,

dalt töredez halkan;

elkezdi, s elhagyja... dalainak selyme

rongy az utcazajban.

Ó szegény madárhang! hogy leng száll és szakad

minden kis szellőre!

s hogy riad, hogy némul, ha rákezdi a vad

gondok kereplője!

Ki kötötte ezt a kereplőt nyakamba,

mint a poklosoknak,

hogy ezer arc közt is vakon, mint a bamba,

s egyedül, bolyogjak?

Az álom kivetett

Engem ma a hallgatag álom kivetett hangos partjaira.

Sárban görgetett, sziklához ütött, míg szennyesen és fájva

kiáltottam kedvesemnek: »Ments meg kedvesem!«

Ma reggel, mikor elsőt csilingeltek a villamosok,

oly csöndes volt még, lehetett hallani a szomszéd apácák

klastromából hogy kondul imára a kis harang.

Kedvesem kinyujtotta karját - ő maga is

az álom hajótöröttje volt, s a Valóság szennyes és sziklás

partjain találkoztunk, mint szegény Robinsonok,

kiknek most majd el kell indulni valami barátságtalan

idegen föld belseje felé, ahol a Törzsek laknak

s idegen, féltékeny szemekkel néznek meztelen és vadan.

Mint indián faluhoz érve, csilingelés, harangmuzsika

fogad, de majd elvész a harci zsivajban; fogságra hullunk.

s kinoznak, mig eljön értünk az Álom, a mentőhajó.

Álmok kusza kertjeiből

Álmodtam én és az álom, az álom én magam voltam.

Kertben bolygtam, és magam voltam a kert, ahol bolygtam,

a kert, ahol bolygtam és bolygok, botlódva bozóttól bozótig, 306

Költemények

mint ki éjjel jár tapogatva és az árnyaktól húzódik.

Gonosz ligetben járok én, utamat nem látom előre,

és mégis biztosan tudom, hogy kijutok egyszer belőle.

Nem lesz az márma, sem holnap, sem holnapután, s azután sem, és jól tudom, hogy nem lesz még halálom különös óráján sem, s nem az idők végén az idő sohsem érheti végét:

hanem az idők mögött valahol, hol az Isten tartja székét.

S veszélyesen, mintha az ürben egy csillag egy másikra hullna, hullt, kedvesem, kertemre kerted és testvér álmod álmomra.

Most titkosan egy helyen két kert, és két álom olvad keverve, mint egy lemezen két fénykép, vagy két hang egyszerre leverve.

Mintha külön nem volna elég útvesztő lelkünk vagy testünk,

egymásra dobott két háló, egymás zavarába estünk.

Egymás élete szörnyeivel tele minden bozótunk:

dupla sürüségben járunk mi, s kézfogva tapogatózunk.

Vagy néha dacosan, ha egymás lázas kezét eleresztjük,

nem vagyunk sem egy már, se kettő, magunkat is velevesztjük.

Óh, nem vagyunk mi boldogok, se tiszták, se jók, se bölcsek, Életünk a kócos erdők ágainál kúszább és törtebb,

ezer rosszaságtól sötét és könnyektől nedves;

de a lombok végül is egymást a nyilt égbe ölelik, kedves,

mely fényes homlokkal hajol ránk, mint dajka az ébredezőre...

s egyszer simára gombolyul minden ami zilált és dőre.

Nem lesz az márma, sem holnap: az idő csak oszlopos tornác.

A Takács a napok mögött ül, amik során élve túl nem látsz.

Durva cselédei tépik álmaink kócát, a Sorsok,

mely gubancban hever előtte s nagy kezeik szelében borzog.

Rejtvények

Nem az átlátszó forrásvíz kell nekem.

(Zavaros, sáros és gőzölgő fakadás

gyógyít engem a mama-földből.)

Két kezet láttam, meztelen két kezet.

(Az egyik fiú volt, a másik meg leány.

Imára voltak összetéve.)

307

Költemények

Homlokod lámpa, mint a bányászoké.

(Szépen ég, de ne hidd, hogy sokra mégy vele:

a fénye takar, mint egy fátyol.)

Kedvesem arcát sohase láttam én.

(Mindig álarcosan ölelt meg engemet.

De saját szívemet se láttam.)

Már rég nem élek, mozgó halott vagyok.

(Szívemben esztendők tudják, hogy nem lehet

egyszerre élni és szeretni.)

A kedves arcképe

Hirtelen amint a szobába léptem,

előttem ült a drága valaki,

közel és mégis holdtáj-messzeségben,

mert e világból keret zárta ki.

Örök magányba zárta, arany ablak;

és nem nézett rám, nem is nevetett:

csak a színek daloltak és lobogtak

s lengették a keretet.

Nem ismersz hát, kedvesem, nem szeretsz hát?

Két kisujjad úgy fonod egybe, mint

szeretők írigy karja fűzi egymást,

hogy számüzött lesz aki rátekint.

Alsó és felső ajakad szoros pár

összesimulnak meleg-meztelen

mintahogy két szerelmes egy csukott száj,

ki a világnak nem felel.

Más keresi majd a könnyű örökfényt

arcodon s a szitakötő mosolyt

s meg sem ismeri tán a csüggeteg lényt,

ki itt méla-magába elomolt.

De én ismerlek, mert magány marad csak

a magány, bárha két magány vegyül

ismerlek, asszony, így ahogy magad vagy,

gyógyíthatatlan egyedül!

Ismerlek?... Kép vagy; lehetünk-e mások

egymásnak, és ki lát a kép mögé?

308

Költemények

Bár lelket párolognak a vonások,

mint e vászonra festett alaké,

hol a festőnek lelke s a modellnek

ködben villódzik, mint hold udvara,

mely fátyol és sugár egyszerre, s elfed

miközben világítana.

De dalolnak és lobognak a színek

lángként, mely kohó nyitjában fogoly.

Piros kabátkád, lila párna, szőnyeg...

mint ablakon túl kinyilt tűzbokor.

Elvarázsolt bokor az, csipkerózsa:

óh, szerető, váltsd meg, ha szereted!

Micsoda csókra vár, micsoda szókra,

szétvetni a keretet!

Füst és korom közül

Füst és korom, megtorlik a Vád

feje körül, aki fáklyával megy

ilyen fulladt, szűk pincéken át.

Maró füst és keserű korom:

óh, be gonosz levegőt kell színom

bújkáló bús magyar útamon!

Megvakít, rág, bénít, töm, tapad.

Látjátok még lángom? Én nem látom,

csak a füstöt, ami visszacsap.

És már mindent elvet undorom...

Híg madarak szárnya hull szememre:

hull a híg, lágy, loncsos, langy korom.

Különös álarcosként halok

s úntan fogják képemet föltárni

a morc hullamosó századok,

kiknek arca csak akként derül,

mint a kapzsi archeológ arca,

ha a múmiából kincs kerül.

309

Költemények

Ami kincseimben legcsudább,

ők lelik meg, mert ti eldobtátok,

mint a gyermek az almacsutát.

Árva, kemény, nedvtelen csutak:

mégis benne minden nedvek anyja,

a jövőnek szórt morzsa, a Mag.

Fáradtság

Ki a Betűk veszélyes menetét

vezeted e labirint papiron, hol

se jel, se korlát s régi nevedet már

restelled ihlető Véletlen ingyen

hatalmad nemcsak ajkunkat s az írók

ujját dajkálja: minden mozdulat

anyja vagy és cinkos sugója e

föld forgó-színén. Te diktálod azt a

lihegtető, rosszvégű és kegyetlen

regényt is, melynek címe »Élet«. Áldott

vagy siratott sugalmad söpri el

vagy hozza helyre mit a siket Ész

homlokunk padlásszobájában ülve

értetlenül kitervelt. Belzebub

és Ráfael! ki Tóbiás gyanánt

fogsz kézen, hogy a Mélység szája-szélén

vakok legyünk; vagy bokros őrület

paripáján röpítesz ismeretlen

élet-tájakra. Engem is milyen

tájakra vittél, mily sohase-vélt

szökéseket büvöltél inaimba,

mily lengésekre lökted rest karom,

hogy magamnak látvány és csoda lett

amint nehéz zászlókat gyenge ujjal

vagy a váratlan kedves társ kezét

hirtelen megszorítva, életet

s jövőt pecsételt. És kiállitottál

világ elé, magasba, s ajkaimra

oly szókat adtál, hogy álmodva sem

mondtam volna ki nélküled. S ma itthagysz

ébredve és vénen és meredélyek

fölött, s én nem is tudom, mit kívánjak,

310

Költemények

amint susogó hangod távolodni

s halkulni érzem: azt-e hogy maradj még,

maradj velem - vagy menj, veszélyes angyal,

menj, hadd pihenjek, itt az este már!

Ne kergess, hadd csavarjam újra sértett

lelkem köré a puha nyugalom

óvó kendőit. Minden mozdulat

ledobja egy fátylunkat, mind leleplez

új meg új pőreséggel. Engem is

addig sarkantyúztál, gonosz, hogy egyre

meztelenebbül állok itt - de ez

nem a boldog bujaság diadalmas

meztelensége már, hanem a gyertyás

korbácsos üngös penitencia

szégyenkező és fájó hősisége.

Isten gyertyája

Engem nem tudtak eloltani:

élek és itt vagyok, itten!

Pedig nagy világ-szelek elé

emelted hős, vak, kicsi gyertyád -

mit akarsz velem, Isten?

Inog a láng már és tövig ég

bölcs, szent, konok kezeidben. -

S új szelek jönnek, fattyu-vihar,

vakarcs-poklok szégyen-fuvalma -

mit akarsz velem, Isten?

Szégyen-szél, fattyu-lehellet is

zord annak, aki mezitlen:

gyötörni tud, eloltani nem,

míg viaszom csöppig kisírom -

mit akarsz velem, Isten?

Mért tart magasra nagy tenyered?

és milyen éj vize zug lenn,

hol sisteregve kiszenvedek

ha majd kegyetlen beledobsz, hogy

körmödre ne égjek, Isten?

311

Költemények

Introibo

Oh dohos frisseség! Pincék és templomok

frissesége! A ház télen át szundikázott

magában, s most ahogy kitárom ajtaját,

első vendég aki megelőz, besuhan,

akit magam előtt bocsátok mint arany-

ruhás királyt (vagy mint templomba lép a pap

dús pluviáléban) a fénypalástú nap.

Belép a pap, belép, s mögötte zendül a

kórus, bizsereg a sarjadás, lüktet a

kakukszó, s olyan ez, mint amikor tavasszal

nyíl a pinceajtó s mozdulnak a borok.

Ez lesz, ez lesz az én templomom, s úgy szököm

ide mint jámbor ős népség futott a barbár

harcok elől a szent helyekre hajdan, így

mentvén bús kincseit és összeköpdösött

szentségeit a szent, hűvös falak között

s úgy teszem el magam, mint a tetszhalott fakir

ki századokat is átszunnyad és kibír.

Királyok lettek így fakirrá Indiában

kriptába szállva bölcsen, ha ellenségeik

száma sokasodott, tudva, hogy minden új

ellenség keltén új ága nő koronájuknak.

Ez lesz az én kriptám, pincém és templomom.

Introibo... Körül mindent elönt a Vadság

fojtva mint árvizek után a gaz... Tekints

vermembe, nap! Borom él és forr. Itt rakom

sorba hordóim, és gyógyul áhítatom.

Künn zengnek sarjadó, kakukszavas misék,

benn üdít eleven, kriptai frisseség.

Medve-nóta

Fordul a világ, kiborúl alólam.

Megkapaszkodtam peremén egy dombnak.

312

Költemények

Kis ház, börtönöm vagy-e? csillagnéző

tornyom-e? Barlang

kell a medvének, ha megunja táncát

a vásár padján s kiszökik magányos

bérc közé; mint én vonulok most tüskés

bérci-magamba.

Más vagyok mint más. Magasan, tüskésen,

így kell már élnem, s ha te nem volnál itt,

tán nem is látnék melegebb szemet zord

csillagokénál.

Más vagyok mint más. Minek is tagadnám?

Lásd, a föld kibillen alólam, és mint

visszatérő láz, kamasz éveim vad

gőgje megújul

s mindentől eltép. Köszönöm, hogy itt vagy.

Szólj egy szót, s én úgy teszek egy szavadra,

mint szökött mackó ha vidám kedvében

bércei közt új

táncra áll kétláb a vadonban; mancsán

zeng a cintányér ami rajta még; az

éji vándor hallja, megáll, s az erdő

titkain ámul.

Levél

Ne kérdezd, barátom, hogy mit dolgozom

mert csak vékony időm könyvét lapozom

s ez a fáradt élet úgy tart pihenőt,

mint üres könyv-oldal új szakasz előtt.

A fű sarját nyírom, a fákat nyesem,

fázó bárány módján a Napot lesem.

Lapokkal, levéllel halmos asztalom:

zsongó gyepem ágya csendesebb halom.

Asztalom bús szirtjén lapok, levelek,

lelkekből verődött, nyugtalan sereg

313

Költemények

idevert madárraj, zsibog és csipog:

üzenetek, élet, levelek, lapok...

Ne várj tőlem semmit, távol jóbarát!

Ne lesd a poétát, tirannus világ!

Barlangba huzódott, sárkányokkal vív,

szökevénynek látszik, aki volt oly hív.

Szökevénynek látszik, lelke csupa dac,

amit tőle várnak, sohse teszi azt.

Jaj, szegény lélek, hát világ rabja légy?

Vagy saját szobrodnak hitvány majma légy?

Búsan mosolyog rám kertemből a nyár,

mert engem az ősz kezd aranyozni már,

hervadt fa rozsdája, halálos arany,

kit ez a fény von be, annak este van.

Mint kit egy dús ünnep örömére rég

talpig aranyba vont az éh-szemü nép,

mezitelen állt ott, eleven szobor:

csak ő maga tudta, hogyan fuldokol.

Holt próféta a hegyen

Nyájas magasságban csüng a dombtetőn a ház,

de én mordan ülök benne, mint Jerémiás.

Hozza postámat a posta. Ujság és levél

mintha mind olyanról szólna, aki rég nem él.

Hol a sok netán és hátha? Meghalt a jelen,

s ami hír fülembe ér, mind csak történelem.

Elsüllyedt a világ és nem maradt élve más:

dombon ül s fejet csóvál a mord Jerémiás.

Eltüntek és elsüllyedtek, s talán így a jobb:

míg itt voltak, kínzóbb volt hogy egyedül vagyok.

Hozza postámat a posta: mennyi hír, divat!

Engem nem visznek magukkal, föl nem oldanak.

314

Költemények

Mindegy! a világ süllyed vagy én lettem halott:

akként élek mint akik már Változatlanok.

S mordan nézem hogy köröttem a vak élet hal,

mint egy holt próféta, kit már senki úgyse hall.

Mint a nyiltszemű halottak, kiket régidőn

barbár törzsük künnhagyott a nyájas dombtetőn.

Hozza postámat a posta: mennyi rossz madár!

Be jó hogy csőrük csapása egy cseppet se fáj!

Dzsungel-idill

Jer ki, kedves, az esőtől minden újra friss.

Láttad, hogy kinyilt a másik georgina is?

Ne nevess! Csak pár szál virág tipeg körülünk:

de legalább mindeniknek külön örülünk.

Hajdan rengetegbe vágytam, legiónyi vén

góliát fa sürüjébe, kicsi Dávid én.

Érzéssel fújtam tanítóm csitri dallamát:

»Árnyas erdőben szeretnék élni nyáron át!«

De ma lásd, oly rémes erdő zaját hallgatom,

s ennen életem mögöttem olyan vak vadon!

Éjjel is magába húz egy ingó sűrüség,

hol az ijedt álom jár és zsombékokra lép.

Jer hát, jó itt csöpp kertünkben, mely ma újra friss!

Örülj, hogy kinyílt a »másik« georgina is.

Nékem ez a pár fa-alja époly dús világ,

mint a legnagyobb erdőség, »élni nyáron át«.

Fű között szemem ha lát egy pöttöm bogarat,

vele megy veszélyes útján, dzsungele alatt,

s tudja, mily tér egyik diófától másikig,

hol ezer csoda burjánzik, ezer rém lakik.

Sohsem ér a kert végébe. Elég messzeség

elérni a ránkborúló levelek közé,

amik olyan illatosak és keserüek,

mint e nyár, melyet alattuk élni jó veled.

315

Költemények

Csak egy kis méhe...

De jó ébredni fehér falak közt

madárszóra,

ahogyan engem márma költött

a hajnalóra.

Nap néni oly szelíden mosolygott

az ablakra

éji viharnak könnyes emlékét

szárogatva.

De mint egy morcan kedélyes bátya

vastag hangja,

mordult be kintről az öregtemplom

morc harangja.

Egy kicsi méh meg beszorult valahogy

a szobába

s az egész szoba most zeng, mint egy zsongó

zeneláda.

Szeretnék sírni: olyan szép minden!

Korholj, bátya:

mért veszett bangó figyelmem annyi

csúnyaságra?

Mosolyogj, néne! Csak egy kis méhe

szállt lelkembe

s újra zeng lelkem - zsong, mintha örök

hangszer lenne.

Vers a csirkeház mellől

I.

Dombon égek, csorgó nyár füröszt.

Csöpp kert ringat búzamezők közt.

Nézek egy kis törpe házat, azt,

amit rakott a szomszéd paraszt

316

Költemények

csirkéinek. Vályog a fala,

de piros cserép a taraja.

Drága kincs az idő s oly kevés!

Jer, segíts meg, bölcs semmittevés!

Tárd ki mégegyszer a kapukat!

Add vissza mit tőlem elragadt

két zsarnok: a Feladat s a Gond:

óráimat, e fogyó vagyont!

Nézdelhessem mit az óra ád:

pici háznak piros taraját

s hogy cikáz fölötte két galamb!

Szilaj idill, fehér ditiramb...

Ditiramb vagy idill, bánom én!

Míg célom nincs, a világ enyém.

II.

Két galamb mint két fehér levél

miket hullva keringet a szél.

Levegőből dobta egy merész

röpülő? Vagy égből égi kéz?

Száll a napban, s lefelé cikáz,

mint egy új kinyilatkoztatás.

Be jó nézni ahogy párosán

elülnek a tető pirosán!

Rest galambok, ti tanítsatok!

Béke és restség a nagy titok.

Mit ér a sok tett és törtetés?

Vér lesz abból, szenny és szenvedés...

Ég veled, cselekvés, munka, harc!

Engem többet eztán nem zavarsz.

Igy vonul ma félre aki jó:

küzdeni a komisznak való,

míg eljő az új háboru majd

s kipúsztítja az emberi fajt.

III.

Igy tünődöm s izgalom fog el:

nem, nem! menni s cselekedni kell!

317

Költemények

Harcot a Harc ellen! és a Tett

gyilkos lelkét tettel ölni meg,

míg az egész földön kitüzik

a szent Restség fehér zászlait,

hogy galambok módján lengjenek

jámbor csirkeházaink felett,

hol szelíd szárnyasként, jámboran,

mint aki jámbor, de szárnya van -

megbuvunk majd... S tárom a kaput:

búzaföld közt fut elém az ut.

Ki az őre a kalászhadak

aranylándzsás dandárainak,

hogy mind veszteg áll, és titkosan

mégis mintha menne, úgy suhan,

menne, mint a Vezér tervelé,

szélben, évben, dús kaszák elé?

Zengő légypokol

Fekszel az ágyon s nézed félsötét

betegszobád meszelt mennyezetét,

mely mint az élet pusztasága nyúl

közted s a szabad ég közt makacsul.

Fehér a mennyezet, de egyhelyütt,

ahol a füstös olajlámpa függ,

koromfolt, másutt zápormosta nyom

Polinéziát rajzol a falon.

Felfelé fordul lábbal téveteg

járnak e mappán szerte a legyek,

mint egy semmibe-lógó sivatag

szikes rétjén a csúf sötét vadak.

Messzebb egy légvonatban lobogó

enyves pántlika leng: a légyfogó;

rajt elfogott legyeknek tízei

s halálig tartó kínjuk zengeti.

Te hallod s mintha vergődő saját

lelked sötét zengését hallanád;

318

Költemények

szárnyát veri, halálos csöpp fogoly,

s röpűl a Föld, a zengő légypokol.

Ottkünn az eső megered s kopog,

mint majd ítéletnapján a dobok

s mindent valami nagy magányba zár

szennyesen és puhán a sár, a sár.

Áfrika, Áfrika

Sűrű, ragadós, fekete sötétség ez,

mint egy melegfürdő, amibe szeszeket töltöttek

megüllepszik, elárad, fojtogat

Áfrika, Áfrika

ilyenkor nőnek a varázsfüvek,

a csillag ég, villog, nem világít,

gyere kedvesem, félek a forró

óriás árnyak alatt.

Négerek ülnek a folyóparton,

boszorkányok susogásától nehéz az éjszaka,

nem hallod a dobokat, a dobokat?

Áfrika, Áfrika

különös állatok sírnak a ketrecekben,

a folyó csillog, mint egy meleg mocsár,

a fű mászik, a kígyók merednek

valami bálvány előtt.

Ó, kedvesem, csak titkos kígyók, titkos kígyók

ne csuszkálnának itt minden bokorban,

a bálványok torzak és naivok és nevetségesek

Áfrika, Áfrika

de nem tudunk már nevetni rajtuk,

ketten vagyunk majdnem egyedül,

mindenfelől késeket fennek

ebben a rémes és gyerekes világban.

A vetkőző lelkek

Vetkőzni vágy lelkünk, mert tenger az ég most és part a világ.

Eleven és veszteg állnak és reszketnek a százkezü fák.

319

Költemények

Ezer remegő ujj, remegő sötét ujj kapkodja szelid

kívánkozással az ellengő szeleknek úszó selymeit.

Még e selymek közt, e remegő sok ujj közt uszik, foszlik, száll végső pár szavad, mint egy utolsó fátyol, amit ledobtál.

S most lelked oly pőrén csapódik lelkemhez, mint a néhai

táncos orgiákon, ha kihúnytak már a fáklyák lángjai,

de a tánc tovább folyt, s a heverő vendég bőrét hirtelen

sima comb surolta a pajzán sötétben forrón, meztelen.

Óh, mit ér a hús únt mezitelensége! mily semmi a test!

Jobb szerelem, szégyellt lelkünk tilosáról vetni le a mezt.

Nézd, a Nap fáklyái kihúnytak, homályban a nagy Orgia,

csüggedez a fáradt vendég - be jó lelked érintése ma!

Szomjasan remegnek gondolataink, mint ezerujju fák,

ezer remegő ujj - s nyilt tenger a Semmi - vak part a Világ.

Úgy állunk a parton, mint halálra jegyzett boldog szeretők

meztelen és veszteg állnak és reszketnek a tenger előtt.

A nap nem emlékszik a csillagokra

Zengve s lámpákkal, mint a szinpadok

láza s tragikus szárnyakon suhan

tünte felé a rövid nyári éj.

Óh éjszaka, aki naponta meghalsz,

taníts meghalni! Mennyit ültem e

hegy fölött, a hajnalok karzatán

s tünődtem, milyen a halál? de egy

csillagot sem értem még rajt, mikor

a semmi mögé elbútt! sem a percet

mikor elhallgat a tücskök zenéje.

Minden úgy tűnt el, lopvást, mint az álom

s a nap nem emlékszik a csillagokra.

Igy tűntök el hát ti is, életem

csillagai, és mint az égi morzsák

oldódtok szét? akik ma oly makacs

tüzekkel ültök egemen, kegyetlen

kivilágítva, mint a fájdalom

a test valamely zúgát, mely talán

nélküle boldog volna és aludna.

Óh életemnek csillagai ti,

kemény morzsák vagytok, és nem tudom,

320

Költemények

el tudtok-é majd olvadni a Nappal

meleg szájában? vagy ha majd utam

véget is ér már, Isten e keserves

moccanása, tán megtapadva porként

vak szemcséitek még sajogva fájnak

a fénylő semmiség csigahusának?

Verses napló

Esztergom, Előhegy, 1932 nyarán.

Naplót irni... Akkor irtam naplót mikor gyermek voltam

s napjaim simán gurultak, mint a füznivaló gyöngyök.

Jaj, egy élet is kevés már, és egy nap is sok nekem!

Én már csak az órák képét festegetem, mint a piktor,

aki ugyanazt a tájat reggel, délben, délután és

este újra s újra festi, fények játékát tanulja;

én is óráról-órára, ahogy jön és megy a felhő,

lelki fényeim játékát festegetem újra s újra,

fények és árnyak játékát amik jönnek és eltünnek,

de versem mint fénysugár, a távol ürbe viszi őket,

a jövőbe, mint a fénysugár a táj képét az ürbe,

ahol él és száll örökké, az Isten szemébe gyülve.

(Reggeli hat óra)

Nem zene még, nem zene még ez.

Mégcsak hangolnak a zenészek.

Most apad az álmok vize.

Kenderice. Kenderice.

Fészek csippen... Rigócska rikkan...

vagy kakuk zeng föl innen-onnan,

emberi hangon, mint egy titok,

amit a morc éj elhallgatott,

de már nem állja, és kibuggyan

itt is, ott is, a bokorban.

321

Költemények

Nem zene még ez, nem zene...

A hajnali óra üt bele.

(Hét óra)

S én hallgatom, ködből, mint a vak,

hogy múlnak a hajnali órák.

Életem órái múlanak.

Folyton rövidűlő életem

órái múlanak zengve.

Ércesen múlnak ők, öblösen.

Zengés, de nem zene még ez, nem!

Azt az órát én meg nem érem...

Zenétlenül, így kell végeznem...

Ottkünn tyúk kárál, szarka csörög.

Ki a vendég akire várjak?

Az ablakon egy dongó nyöszörög.

S mily emberi hangon szól a kakukk!

Mintha önmagát csufolná...

S a szél is kezdi már: zug, zug, zug...

(Nyolc és fél kilenc közt)

Itt a legnagyobb átok a szél.

Ilyenkor kezdi s csak este ül el.

...Mit álmodtál, kedvesem?

Fülemüle is szólhatott az éjjel:

mi nem hallottuk, mi aludtunk mélyen.

Mi már hiszen falusiak vagyunk.

Falusi gond üz minket. Most vakolnak

a kőmivesek. Villany ég maholnap

s olaj nem fogja kormozni falunk.

Fülemülével nem gondol a gazda.

Terrászokat rakattam sárba-gazba.

Mint felvigyázó botos babilón

322

Költemények

rabok nyüzsgését, vagy a polinézi

gyarmatos, néger szolgáit ha nézi,

ugy állok fönn a lépcsőfordulón

sárga kalapban. S órahosszat nézem

a munkát. Pedig sem évem, se pénzem

kis gyarmatunk álmára nincs elég.

Játék ez. Sem úr, sem urnál dicsőebb

munkás nem vagyok. Csak úgy nézem őket,

ahogy hallgatjuk a fülemülét.

(Később)

De nem fülemüle muzsikál, hanem a szél zakatol,

minthogyha hosszu táviratot kopognának valahol;

kopog, fürészel, von, csikorog: dróttalan Morse-jelek,

érthetetlen s végérhetetlen sziszegés a mezők felett

s dombokon át, idegesítő izenet egy idegen

vidékről. Valahol lehült a levegő hirtelen

s mert egyetlen életbe kötve e földön száz távoli táj,

ami egyik oldalon történt, az a másik tájon is fáj.

Elbúvok a forró nyárban, egy kis hegyen búvok el én,

de búhatnék vad preríken, vagy rejtek völgyek ölén:

a világtól nincs föld elzárva. Rámkopog, megcibál,

utánam nyujtja hideg kezét egy szomszéd éghatár.

(Már tízre jár)

Hozzák a postát, nem a postás,

mert ide föl se jön a postás,

hanem a kis cseléd, Mariska:

piros szatyrával ő a posta.

Jön és jön. Emelik a lépcsők.

Hozzák felém hireit és őt.

Kék, szélesfodru, könnyü szoknya

száll terraszokról terraszokra.

Jön, jön, naivul, mint a végzet:

nem tudja, mit tart a kezében.

323

Költemények

Ugy jön ujsággal és levéllel,

mint Aeolus lánya a széllel.

Mindig megdobbanok ha látom.

Mily szelek fujnak a világon?

Ing a domb, leng a ház, s nyugalmam

hajlong mint a levél az ágon.

(Délelőtt)

Hajlongj csak ingj remegj te bűnös nyugalom.

»Mit álmodtál, kedves?« - kérdeztelek elébb.

Nekem mindig vádló, rossz álmaim vannak:

nem szégyen-e társa ma a nyugalomnak?

Veszem a fünyírót s a fanyeső ollót;

megyek, hol a zsering s vad gaz összetorlott,

ami, munka hijján, megfojtja a kertet,

mint a gondolatok hálója a lelket.

Jó volna irtani, munkában izzadni;

emberi törvényt a vak bozótnak szabni.

Ami Istentől van, rendetlen, vad dolog:

csak azt mondom rendnek, amit én rajzolok.

Óh gonosz természet! ellenséges világ!

Szakállas burjánzás, engedetlen csirák!

Óh irtó mámorom! óh gyilkos gyönyöröm!

Kemény fonadékát vágom, ölöm, töröm...

Megdől ollóm előtt a tüskés gyülevész.

Meginog és poshadt, kusza boglyakba vész.

Vágom hatalomban, átforrósult hitben:

a nap ugy néz rám, mint zsarnokra az Isten.

Kábulok. A szemem lehunyom. Mi haszna?

Nagyonis sokáig bámult már a gazba.

S tudom, majd ha este elfujom a lámpát,

szobám éjében is füvet és torzsát lát.

(Ebéd után)

Ebéd után, elpilledve, tompán

benn ülünk a függönyös verandán.

324

Költemények

Kávé gőzöl, édes-erős illat.

És a pasziánszot rakja ujjad.

Csészémbe nézek hol a cukornak

nyomán apró szökőkutak forrnak;

s arcom visszanéz, mint bűvös körből

egy fekete, kerek jóstükörből.

És a kártyák hullnak az asztalra,

piros szivek, zöld levelek, sorra,

mint az ősznek piros és zöld galyja

hull majd nemsokára az udvarra.

Óh mondd, hol a tükör, hol a kártya,

amely megjósolja és beváltja,

hogy hány nyáron ülünk még mi itten

ilyen polgárilag és meghitten,

óciumban ómód elhúzódva

és remegve hogyha jön a posta?...

Igy múlanak életem órái:

kártyaejtő ujjaidra várni,

mig kislányunk hintáz lenn a kertben:

eltünik az egyik másodpercben,

majd fölbukkan ujra, mintha szállna,

karjait mint szárnyakat kitárva.

(Fél három)

Költő vagy, csupa szeretet:

szereted-e a legyeket?

A délután oly fülleteg!

Pihenni próbálsz: nem lehet.

Olvasni próbálsz: halk, potom

fátyolszárny csikland orrodon;

majd hirtelen fülön kotor

egy rebbenő kis légsodor.

Ezerszer hessented tovább:

ezerszer visszaszáll reád,

mint kinos emlék, pici vád,

mely nyugtot egy percig se hágy.

325

Költemények

Pici mint kisujj-körmötök

s eleven mint az ördögök

s puha mint száraz, puha csöpp,

mellyel a világ arcbaköp.

Költő vagy, csupa szeretet:

szereted-e a legyeket?

vagy ölnél, ölnél, ezreket,

hogy megvédd bús kényelmedet?

Menj ki ahol a szabad ég

lesz szobád: kisebb nem elég,

hogy megférj és békibe légy

a léggyel, és veled a légy!

(Négy óra felé)

Zeng, placcsog a szélben a vitorlaponyva.

A pallér a beton lágy husát paskolja.

Csüggedt szemmel kérdez az üres délután:

Mit csinálsz most, gazda? Mögibük állsz ujra

sután? avagy veszed ujból a fünyírót?

Nincsen egyéb dolgod? más kert amit munkálj?

más gaz, mint e szegény füvek, amit gyomlálj?

Szólogatom magam, mint aki poéta...

Nyilt irógépemen leüllepszik a por.

Nem furcsa-e, kedves, igy idehuzódva

élni (s tán egy kicsit táblabirómódra)

egy irógéppel, mint tört vitéz egy rokkant

gépfegyverrel: aki elmaradt egy dombon

s messze látja hogy a barbár ellenerő

mindent befon, nincs jog, s a kuszára görbedt

igazságtalanság fölveri a völgyet -

óh halálos dudva! hol a szivós indák

s lombok poshadt árnya alatt az isteni

igazság beteg lesz s nem bir lélekzeni -

Az az igazság is, aki bennem lakott,

326

Költemények

így fult ki s hullt ki e kis házba, mely mintha

nem is tér, de idő távolában ringna

egy tünt, naiv század hét szilvafája közt...

(Öttől hatig)

Ugy érzem, mint aki tisztásra menekül:

mindenfelé erdők s szörnyek veszik körül;

küzdött ellenük, de most attól is fél ha

egy levél a szélben lába elé röpül.

Nincs erdő köröttem. Állok zöld domb ormán:

nagy folyó, kis város szeliden néz föl rám;

s már a szél is megáll, hirtelen elhallgat,

mint a ventilátor amit lecsavarnak.

Alig olykor-olykor egy ágyuhang dördül:

katonagyakorlat moraja a völgybül.

Folyón innen és tul két kis szomszéd ország

lapdázza fülembe a jövendő harcát.

S már a pallér szedi szerszámát s hazatér.

Messze tütül egy gyár: a munka véget ér.

De a csóvás bomba egész éjjel dörög

s a gyanu virraszt az alvó világ fölött.

(Nyolc óra)

Nézd: tologatja festett

kulisszáit az este:

giccses alkonyat.

Páthosszal, tragikussan

szinpadról lecsusszan

a vén szinész, a nap.

A házfal rózsaszin már:

őr diófánk ir rá

idegen betüket.

Mint Belshazárnak ódon

falára mozimódon

égi vetület.

Bazilika gömbje

keresztjét zord ökölbe

327

Költemények

szorítva emeli.

Zordan nyujtja a Béke

jelét s baljós égbe,

mely vérrel hullt teli.

Vérét fölitatják

a szürkületi vatták.

Árnyék elborit.

Bezárul a diófa,

leveleivel óva

magányát s titkait.

Oszlopba, háztetőbe,

koppanva, beütődve

bőregér csap át.

Gyertya lobban égni,

s száz pille összevéti

az életet s halált.

S száz kandi szemer láng

pislog egyszerre fel ránk:

a város villanya.

Köztük e fölébredt

csillagos földi égnek

tejutja a Duna.

(Kilenc után)

Kisleányunk nem akar még lefeküdni, elaludni:

még nem játszott eleget ma, panaszkodik siró szájjal.

Igy sirunk talán ha majd a Halál akar ágyba dugni:

mikor már rég megbékéltünk a mindennapi halállal.

Te fáradtan jössz a kertből, palántáid látogattad,

mint egy kastély szent urnője völgyi falvak szegény népét:

tarkakendős pórleányok vettek körül, a virágok.

Jer, szép várurnőm, halkléptü tollas szerecsen szolgáink

leeresztették mögöttünk fölvonóhidját az éjnek.

Jer, kigyul királyi cellánk... kigyul a szerény olaj,

melynek lángja éppoly könnyen ful koromba mint az élet.

Nagy, esetlen cigány prücskök ugrálnak ajtónk körül.

328

Költemények

Nemsokára itt is villany ég; a föltépett falakban

ideges drót várja már az áram lázát, mely a város

élő hálójába kapcsol. Fényben fognak uszni függő

kertjeink, s e hegy mely István király óta szomoru.

Fényt, óh mily rég szomjaz rá bús telepünk! Fényt, és több fényt és mindig több fényt! Ne maradjon egy homályos zug a földön!

Gyuljanak ki planétánknak utjai és rétjei!

Ragyogjon mint boldog gyarmat fekete puszták között

s mint egy fényes röpülőgép szelje át a vak eget!

Fényt, óh tiszta fényt! Ne kelljen pötty kezednek kormos lámpát gyujtogatni többet! és ne ácsorogjunk, mint e prücskök,

búsan, félig nyilt ajtóknál, a fények küszöbjein!

Fényt és fényt! Már mint a Néró fáklyái, magunk is égnénk,

csakhogy fény legyen! Nincs lepke szomjasabb, halálosabb

mint mi e petróleummal világított vak viskóban

e homályos hegy hullámán - mint ki egy szál deszkán úszna

a sötét tenger fölött mely minden percben összecsap!

Vigyázz, jól fogózzunk, édes, el ne ereszd vállamat!

Messze vad rakéta pattog s az ország bús utján járó

gépkocsik sugárseprője ablakunkon be-becsap.

Mint különös hirmondó...

Mint különös hírmondó, ki nem tud semmi ujságot

mert nyáron át messze a hegytetején ült s ha este

kigyultak a város lámpái alatta, nem látta őket

sem nagyobbnak, sem közelebbnek a csillagoknál

s ha berregést hallott, találgatta: autó? vagy repülőgép?

vagy motor a síma Dunán? s ha szórt dobogásokat hallott

tompán a völgyekben maradozva, gondolhatta, házat

vernek lenn kőmivesek, vagy a rossz szomszéd a folyón túl

gépfegyvert próbál - oly mindegy volt neki! tudta,

balga az emberi faj, nem nyughat, elrontja a jót is,

százakon át épít, s egy gyermeki civakodásért

ujra ledönt mindent; sürgősebb néki keserves

329

Költemények

jussa a bandáknak, mint hogy kiviruljon a föld és

a konok isteneket vakítva lobogjon az égig

szellem és szerelem - jól tudta ezt a hegyi hírnök

s elbútt, messze a hírektől; de ha megjön a füttyös,

korbácsos korhely, a szél, s ha kegyetlen a távolodó nap

kéjes mosollyal nézi, hogy sápadnak érte öngyilkos

bánatban elhagyott szeretői, a lombok és ingnak,

mint beteg táncoslány aki holtan hull ki a táncból:

akkor a hírnök föláll, veszi botját, s megindul a népes

völgyek felé mint akit nagy hír kerget le hegyéről

és ha kérdik a hírt, nem bir mást mondani: ősz van!

nagy hírként kiáltja amit mindenki tud: ősz van!

úgy vagyok én is, nagy hír tudója: s mint bércet annál több forrás feszíti, mennél több hó ül fején, öreg szívem

úgy feszűl a szavaktól; pedig mi hírt hozok én? mit

bánom a híreket én? forrong a világ, napok állnak

versenyt az évekkel, évek a századokkal, az őrült

népek nyugtalanok: mit számít? én csak az őszre

nézek, az őszt érzem, mint bölcs növények és jámbor

állatok, érzem, a föld hogy fordul az égnek aléltabb

tájaira, s lankad lélekzete, mint szeretőké -

óh szent Ritmus, örök szerelem nagy ritmusa, évek

ritmusa, Isten versének ritmusa - mily kicsi minden

emberi történés! a tél puha lépteit hallom,

jő a fehér tigris, majd elnyujtózik a tájon,

csattogtatja fogát, harap, aztán fölszedi lomha

tagjait s megy, hulló szőrétől foltos a rétség,

megy s eltűnik az új tavasz illatos dzsungelében.

Tremolo

Nyugtalan érzékenységeim, kései gyermekfélelmeim remegései, ne szégyeljétek magatokat!

Halljátok a talpra riasztó, élni biztatgató, vigasztaló példázatokat.

330

Költemények

Remeg a vonat alattad, addig remeg, míg szalad, azért remeg, mert nem áll.

Ülj csak remegő párnádon: koporsód párnája majd nem fog remegni már.

Mennél jobban reszket, annál jobban csillog, sűrűbb ezüsttel a nyárfalevél.

Remeg a csillag mig ég, a gép mig dolgozik, a szív amig él.

Remegsz, ne bánd, remegj csak! remeg a párna alattad, a nyárfasor elrohan Gyerekségem, idegességem, remegj csak, a remegésben a remény is benne van.

Remeg a táj is kétfelül, s nézd, jobbra-balra milyen más, kétféle színü a két karéj amire minden vonat mindig szétvágja az ég kerekét.

Mert az egyik mindig szürkés vagy barnás, s felhőtelen is komorabb; s a másikán még a köd is fehér, mert rangrejtve mögötte jár a nap.

Remeg alattad a párna, s tűnik a táj, szalad a nyárfa! Erdő és hegy elmarad.

De megy veled estig, s kései gyermekfélelmeid remegései közt veled remeg a nap.

Téli barlang

I.

Lakás, óh pesti lakás, óh téli

barlang! most egyszer rajtakapom...

Még mult telemnek titkait éli

látatlanúl és hallgatagon.

Mert meg nem áll a kegyetlen naptár; -

de őrzi tavaszról a tavalyt

a zárt lakás, mint télen a kaptár

némultan őrzi a dermedt rajt.

Mily furcsa az ember, balga állat,

aki nyáron alszik, télen él. -

Fölrántom a villanyt. Unt fény, áradj!

barlang, ébredj! kezdődik a Tél.

Kel, rezzen az emlék, megzavart raj!

Zsibongnak a könyvek a falon.

Régi írás lepi az asztalt, jaj!

Fenyegetve csillan a telefon.

Óh mint irigylem a medve boldog

téli szédületét, az ázott

331

Költemények

föld mellén, vagy a holtak oldott

életét, vagy a kicsirázott

magvat, hogy a jó lágy sárba vetve,

téli szállásra, faltalan és

ajtótlan, az új kikeletbe

s a végtelenbe vegyülni kész!...

II.

Míg az ember, az árva,

kizárva és bezárva

marad négy szük határba'.

Hideg falak védik meg,

hogy ne érje a hideg

és csufolják a könyvek

a polcokon egysorban

sok nyelven és hangosan

zsinagóga zsivajban

emlegetve szépeket,

boldog messzeségeket,

messze-messze népeket,

kik lakozzák Ázsiát,

Pontust, Cappadociát

és Mezopotámiát.

De te, szegény, e sivár

skatulyába zárt bogár,

szomszédod' se tudod már.

S tán jobb volna, kedvesem,

nem is lakni seholsem,

szállni földön és vizen,

csavarogni világba',

hálni réten, határba',

vándorcigány módjára,

ahol nem csuknak kövek,

nem csufolnak a könyvek,

hol a vágy nem zsibbad meg.

III.

Szállni, de hova? az egész föld nagyon kicsi már,

s ha a csillagokba röpülnénk, az is mindegy már:

magunkkal hordjuk mindenütt a falat, mely bezár

vakabbak a bomló csiránál, s úgy ülünk a régi karszékben,

mint kiszakadt két láncszem a zeg-zugos Mindenségben:

332

Költemények

elgurult és összeakadt, és e helyen megcsücsült szépen.

Csücsüljünk hát, jó így, kedvesem, horgonyt vetve egy kedves-ilyen kis zátonyon, s hű tárgyak lassu éveit szürcsölve hiven

jól megfogózni a nagy Lánc e közeli szemeiben

s a szerény butorok mentén lassan az ős Lánc felé, - mint

türelmes vak, asztaltól, széktől, amit legközelebb érint,

tapogatva indul a Hang felé, mely vibráló köde mélyén int, -

vak-boldogan visszatalálni... A lélek ujja finom

mágus-ideggel suhan végig a síma Polituron,

megsejtve a holt tárgy-páncél mögött az örök-egy, rokon

életet időn és téren át; mert nincs min ő át nem hathat,

oly sikos és zárt keménység, (mint szigorú sziklafalaknak

zárát megporlasztja hatalmas gyökér-ujja a magnak.)

Paplanom virágai

I.

Bágyadt ágyban fekszem, fekszem.

Nappal már, de semmi kedvem...

Némán dalolnak lelkemben

paplanom virágai.

Néha egy-egy gépkocsi

az ablakon beszalad

és megtapossa kegyetlen

a szegény virágokat.

Óh jaj, minden csontom fáj!

A virágok alatt alszom,

mint majd egyszer, ha meghaltam.

Kedvesem, mért nem jössz már?

Szedd csokorba a virágot,

mig mindannyi el nem bágyad.

Festve bár, nem élni nőttek

és lelketlen szőtte gyár,

lelkemmel tápláltam őket:

hiszed-e hogy élnek már,

mint egy élő virág-szőnyeg?

s amint hangod vagy kicsi

csibénk csipogásai

érik, mind érezhetőleg

borzolódva emeli

fejét, s örül, mint mezőnek

333

Költemények

virágai friss szellőnek...

Szedd hát, szedd csokorba őket

s tedd el nedves reggeli

szemeidnek poharába,

ne viruljanak hiába...

II.

Óh jőjj már, nézd már! Lelkifurdalás

minden virág mit nem lát senki más

s talán ha bűn ma tőlem (amikor

ennyi virágot sem kap a nyomor

s paplana csak ha már nem látja, künn

lesz virágos a temetőn) ha bűn

ma mikor a Természet (jóllehet

ő minden embert egyformán szeret)

legtöbbnek csak a sirját hintheti

virággal - bűn így elmerengeni

mint kinek semmi gondja, ily vakarcs

semmiségen, mint ez a gyári rajz

ma mikor annyi szép és nagy dolog

mint csillagmorzsák, zúzottan forog

az Ürben: oszd meg ezt a bűnt velem

hadd szépítse a bűnt a szerelem.

Csak posta voltál

Ki úgy véled, nyomot hagysz a világnak,

kérdezd a szőnyeget mely dupla lábad

nehezét únja s rímét ismeri:

marad-e rajta valami magadból,

vagy csak az utcán cipődre ragadt por

amit emlékül továbbadsz neki?

Aztán menj ki és kérdezd meg az utcát

melyet oly égve és merengve futsz át

naponta többször, hogy már azt hiszed,

minden ház lelked mély szineit itta

s lelked rongyait lengi mindenik fa

s a sarki szél is tégedet sziszeg,

334

Költemények

kérdezd és olvasd amit rájuk irtál,

s vedd ki a szélből mit beléje sirtál

mint gramofonba mely megőrzené:

miről beszélnek? Régibb otthonodról

s a vad hegyekről, melyek alul egykor

közéjük jöttél, s amelyek felé

emléked visszanéz közűlük; ez vagy

te, ez az emlék! egy csöpp Fogaras vagy

Pest közepén, azt hordasz és vetitsz,

s ha árnyat festesz a város falára,

az csak a hűvös havasoknak árnya,

mely rádtapadt s amelyet közvetitsz.

Nem! hiszen ott is csak valaki voltál,

és a hegyekkel egy csak ott se voltál.

Mi voltál ott? keresd tovább magad!

Ott nyájas szőllőtőkéket cipeltél

s a barbár csúcsoknak nem et feleltél,

mert szülőfölded felelt általad.

Nagyapád háza s a szelid Dunántul:

de abban se lelheted igazánbul

magad lelkét, lázadó siheder!

Más voltál ott is! más táj, messzebb útak

voltak még amik rajtad áthuzódtak

s csak posta tudtál lenni és meder.

Életed gyenge szál amellyel szőnek

a tájak s mult dob hurkot a jövőnek:

amit hoztál, csak annyira tied

mint a por mit lábad a szőnyegen hagy.

Nem magad nyomát veted: csupa nyom vagy

magad is, kit a holtak lépte vet.

Imre herceg

Históriás ének

Régi jámbor herceg, ki valál a vad

hullám szennyes hátán szelíd fehér hab,

kiben tükröt lelt a Tenger Csillaga,

nézz mennyekből, megcsúfolt rokonságodra,

335

Költemények

mert ma is, levágva orrunk és fülünk,

koldulunk és árván kárveszékelünk,

mint ama gyászhírű balga magyarok

s bosszuszóval átkozzuk vesszős Nyugatot,

holott István atyád, első szent király

nem átkot, nem bosszut rendelt és kivánt,

hanem bölcs alázat hűvös fürdejét,

mosni a kudarcbatört magyar láz fejét.

Azért lettél köztünk példa és rege,

Imre, szent alázat édes gyermeke.

Neved is, neved már, Henrik, Enricus,

alázat bélyege volt, óh Emericus!

Német nevet hordtál és hordtál görög

keresztet a bő bús magyar üng fölött,

s nem röpködött üngöd, lefogta nehéz

láncával a Kereszt, mint bölcs szemérmü kéz.

Szárnycsukva a rabló ős madár Turul

ember-alázatot s illemet tanult,

hogy, mint atyád hagyta, az Egyház elé

hullván, amely Krisztusban minden emberé.

Ispánokat egyként és vitézeket

megbecsülnél minden jóembereket,

mivel minden ember Istennek fia

s csak az alázatosság nyugodt glória.

Igy oktatott István, és hogy országod

ereje, ha így téssz, lészen istápod,

de ha konok gőggel ülsz nyakára, csak

veszedelmet szignáland királyságodnak.

S megfogant a bölcs mag s mondják szent atyád

látta éjjel cellád fal-résein át

hogy (két gyertya mellett, fejedelmi sarj)

imádtad a Keresztet, térdeplő magyar!

Emese parázna, gőgös madarát

megtagadtad a test tirannus sarát.

Görög császár lánya, szüz menyasszonyod,

oldaladnál térdepelt, zsoltárt olvasott.

336

Költemények

Mint fiatal orcád tejjel-vérrel folyt,

lelked is tej és vér Kánaánja volt.

Szelidséged harcnál győzedelmesebb,

jég szemérmed világi tüznél tüzesebb.

S mint a régi pásztor Páfusz szigeten,

akibe szerelmes volt a Szerelem,

úgy haltál, Adonis! s duhaj Kan fehér

fogairól csepegett a szüzpiros vér.

Ájtatos párbeszéd húsvétra

Ember mondja:

Hogyan támadjak föl, Jézus, hogyha nem éltem soha?

Föltámadni csak az tud, ki élt és meghalt valaha.

Én csak sírok, és nem égek, mint a hitvány tűzifa.

Lélek mondja:

Sírj hát! és ne hajts a szóra hogy sírni se szabad már.

Sírj, de sírj úgy, hogy sírásod messzebb sírjon magadnál!

Ez is élet! Óh bár minden ember helyett sírhatnál!

Jézus mondja:

Hallod, hallod, Jézus mondja: »Én ontottam véremet

minden emberért, hogy jusson véremből mindenkinek:

te meg adj ma könnyeidből akinek még nincsenek!«

Ember mondja:

De hogyan lehessek főniksz, míg szememből könny szakad?

Mégha lángokat sírhatnék! mert a könny csak oltogat,

s aki nem ég és nem lángol, nem lobbanthat másokat.

Lélek mondja:

Emlékszel, hogyan sóhajtott oltárnál egy szent leány?

»Óh milyen nehéz azt tenni, amit a Jézus kiván!«

Ő is sírt, s az angyalok bús csókja kéklett ajakán.

A szent leány sóhajtása:

337

Költemények

»Óh milyen nehéz azt tenni, amit a Jézus tanit!

De milyen boldogság ép hogy ilyen nehéz valami:

mily boldogság a keresztet gyenge vállal hordani!«

De te mégis szereted ezt a kort?

Búgócsiga

De én mégis szeretem ezt a barbár

iramot is, akárhová visz! Oldott

búgócsigák táncos agóniája,

végső lengések részegsége! Nincsen

tánc haláltáncnál, dal a hattyudalnál

Rózsa

elszabadultabb, s mint a rózsa dúsabb

illatot önt hervadva, ama Rózsa,

földünk misztikus fényrózsája, melynek

mindenik szirma egy-egy lélek, öntse

hangos páráját! Már a Szellem érző

selyme vonaglik, zsugorodva játsza

Fém és sugár vadult játékát, villódzik a Város, surran és tülköl a szomjatag élet,

fém és sugár közt meztelen; mohóbban

meztelen sohse volt! A fürge néger

combokat Senecák szeme is itta,

de soha ennyi fény és ennyi hullám

nem indult tőlünk csillagokhoz. Ennyi

zene sem; és elönti rádiónkból

Szférák zenéje a Jazzband a világürt. (Messze szférák lakói ti, ha volna lég az Ürben,

edzhetnéd, csillagok kiváncsi népe,

füled a méltó muzsikára, mellyet

A Macska

földünk röpít a mindenségbe!) Frissnek

kellene lenni, mint széptérdü lányok

s hetyke fiucskák, cincogó egérnek,

s játékra venni: már a Macska ugrik

s a vad ma ádáz árnyakat vetít a

holnap üres falára. Már a titkos

gyárak füstölnek, kémek kémiája

maszkokat ölt - (Óh kedvesem, milyen maszk

menthet meg majd sárga gázmérgeiktől?)

A jó hír

338

Költemények

Mikor megszólalt éjjel a telefon,

az álmok zsúfolt hadseregein

zavar futott át, nem lehetett tudni,

mi történt a különös mezőkön? villám

ütött-e le? tengerek áradtak

s megbokrosodtak a paripák, fények

hintáztak szerte, óriás fálánkszok

hátráltak, tüntek, itt-ott valami

iszonyú lövedék szórta föl a földet és

emberi tagokat szökőkútmódra, s ilyen

kutaktól bugyborgott a csatatér.

A vitézek fejeiket keresték

és lovaik sörényébe csimpaszkodtak.

Hullámzott a sötétség, mindenfelé

betört az ijedt valóság, a szoba

hidege, az ablak keresztje, forogva

mint egy roppant Kapisztrán kezében,

kimutatott a megfagyott téli

utakra ahol soványan integettek a fák.

A holdvilág a tócsa jegén

úgy villogott mint az ezüstkanál

melyet az ómód hipnotizőr

kábítva tart a beteg elé.

Néhány kövér rémmé bugyolált

alak bandukolt lámpással, farkasok

vonítottak messzi a pusztán.

Hideg volt, szörnyű józan és hideg

s az alvó vacogott amint kikelt az ágyból

félig már ébren, fejéből jobbra és balra

az álmok apadó tengerei

húzódtak vissza a rejtelmes szögletekbe.

Úgy ment, imbolygott mint fehér kísértet,

fölkapta a kagylót, beleszólt rémült hangon,

s a messzeségből világos zengéssel

csapott vissza kitáruló

fülébe a hír: » Megszületett a gyermek! «

Olyan az életünk...

Olyan az életünk mint öregek szeme.

S mint a köd az előtt, aki ködben járkál,

úgy száll előttünk a holnapok függönye:

339

Költemények

sohse libben föl, csak hátrál, egyre hátrál.

Mint makacs ellenség, a ravasz jövendő

fölégett mezőkön lassan vonul vissza:

kincseit mind messzebb és messzebb rejti ő,

míg végül is inkább a Kútba hajítja.

Minden föld puszta lesz mire mienk lenne

és minden kastélyból csak az üres romok

fogadják a győztest aki megszáll benne.

Igy győzünk mi, szomjas, gyürt Napóleonok

s ha megállunk este valamely ablakban

s kinézünk a házak fölött a vad égre,

szívünk reszket, mintha minden alkonyatban

egy hasztalan meghódított Moszkva égne.

Napjainkat sorra fölgyujtják az esték,

s egyikben sem tudunk megpiheni soha.

Jönnek az évek mint beburkolt szüzecskék

kikről lassan lehull a hófehér ruha

s már forrón hevernek, lihegve, meztelen;

de mi nem öleljük, s csókos kedvük meghal.

Újra fölöltöznek s búcsúznak nesztelen,

visszanevetve ránk hideg fogaikkal.

Dobszó

Zsindelytetős régi háznak voltam gyermeke.

Vad szobákban lapultam mint fogoly őzike.

Rám ezer zöld szájjal éhen ásított a kert.

Úgy utáltam az unalmat! pedig az nevelt...

Az fogott kézen, az csalt a bokrok indián

sátrába, az hajókázott fenn a kajszifán,

s elvitt a félszerbe hol a hullós sárfalat

támasztotta két dőlt szán a hosszú nyár alatt.

Nyáron a telet kívántam, télen át nyarat:

ojjé, nyáron ülni szánban, télen lomb alatt!

Padlásra is velem jöttél, nyájas unalom,

mert engemet te vezettél, mint mást a nyomor.

Te nem voltál olyan meleg, sokkal hidegebb:

kíváncsian forralgattad félénk szívemet.

Zsufa polcok háta mögött kék ujjad kotort,

340

Költemények

vén könyveket nyitottál és lefújtad a port:

mint ki cellafalban apró ablakot kitár

és váratlan szárnyveréssel becsap egy madár;

vagy bukkanna sziklák közt egy bűvölt, furcsa táj:

nyárba vendég télnek arca nézne, télbe nyár...

Mindig jóbarát-arccal néz ami messze van,

csak a saját hazánkban vagyunk mi hontalan.

Azért perget egyre marsot szívünk mint a dob,

melynek nyugtalan verője mint két láb topog.

Óh lovacskám, vad dobom, mit topogsz egyhelyütt?

Fáj a bolond sarkantyú, mely két oldalról üt?

Üt, az egyikkel a nyár üt, másikkal a tél,

az egyikkel üt a nappal, másikkal az éj.

Volt-dajkám, az unalom, zokogva elmaradt:

vesszőt futunk, s lehullunk az ütések alatt.

A felnőtt karácsony

Mit akarsz? Hová sietsz? Talán

azt várod hogy a fal aminek nekirepülsz

mint gyermekjátékot rugója, visszadob

utadnak elejére ahelyett

hogy az Idő fenéktelen

gödrébe suhintana?

Karácsony csenget a szörnyű télben.

Alig hallom csengését. Sárga

arcokat látok a hóverésben

s koldus kezeket reszkedni, ujjaikon

kékül a gyűrűk nyoma, s torkomat

fojtja az ünnepek kalácsa.

Nézd ezt a kort amelynek legnagyobb

s elérhetetlen éden-álma hogy

enni legyen kinek-kinek

elég! nézz a gonosz nyájra mely

naiv báránykora multán

nem vél többé magáról semmi jót.

Nem kell neki szalag és csengő.

A gyermek megnőtt s szép játékjait

341

Költemények

elrugta. Nézd, milyen üres ünnep ez!

A szív hideg és kemény mint a föld.

Tudjuk már hogy ölni s halni születtünk.

Nézd a bedugult időt s hazug tereket:

a földet mely a sírok rothadását

s csontok pőreségét takarja,

s az eget, a Mennyek csillagos

homlokzatát, a kivilágított

Potemkin-frontot, mely mögött

nincsen még levegő sem...

Beteg-klapancia

Látom a ködöket,

téli reggeleket,

hétfőket, keddeket,

napokat, heteket...

Nem írok verseket,

Beteg vagyok, beteg.

Beteg vagyok, beteg.

Nem írok verseket,

nem zengek éneket...

Csak egypár szót nyögök

vagy inkább köhögök:

beteg vagyok, beteg.

Régi időm elmult,

régi kedvem fordult.

Ki volt hivem, elbujt,

hírem, nevem elhullt,

erőm veszni indult,

pénzem sohasem volt...

Mondd, van-e jussod már

hogy így nyögj és kántálj

mint unott koldusszáj?

Ki hallgat terád már?

Naphosszat motyogd bár

hogy itt fáj, hogy ott fáj...

342

Költemények

Künn a fagy közelít.

Öröm, gond közelit.

Karácsony közelit.

A hegyek hátait,

fenyőfák sátrait

ünnepre meszelik.

Mint forró csontok a máglyán...

Nem az énekes szüli a dalt:

a dal szüli énekesét.

Lobbanj föl, új dal, te mindenható!

Szülj engem újra, te csodaszép!

Most beteg a testem. A földi

vágyak messze nagyon...

Mint ropogó csontok a máglyán,

heverek forró ágyamon.

Barátaim elhagytak engem:

egyedül maradtam már.

Lelkemet kiüritettem,

mint aki nagyobb vendéget vár.

Úgy fekszem itt, mint a főniksz,

ki félve reméli a tüzet,

amelyen el fog majd égni

s amelyből újraszület.

Lobbanj föl, röpíts el engem

piros szoknyáid között:

egy dallal ölöm meg azt aki

voltam, és már más leszek.

Nem az énekes szüli a dalt:

a dal szüli énekesét.

Lobbanj föl, új dal, te mindenható!

Szülj engem újra, te csodaszép!

Elgurult napok

343

Költemények

Napjaim mint az elgurult gyümölcsök

botlanak, futnak, sárban hemperegnek,

végre megállnak, éjjel, s vég időkig

kicsi gödrökben poshadnak, felejtve.

Ki szedi föl fa alól a gyümölcsöt?

Kis gödrökből a poshadó gyümölcsöt?

Sárból, szemétből a szennyes gyümölcsöt?

Ki szedi föl fa alól a gyümölcsöt?

Óh kedvesem, ne engedd így gurulni

a lejtőn, fogd köténybe, fogd öledbe

a bús hullókat, ízlelje meg ajkad

perceim ízét, mely csak frissen édes!

Jön a favágó már hallom a léptét

ütemre s mint a gyilkos szívverése

konokabb egyre - mit tudom a hangról,

messze-e még vagy mikor ér idáig?

Másodpercenként lép egyet kegyetlen.

És a táj dobban, mint az ágyuzott vár.

A fiatal fák inganak, recsegnek

S a vének lepke levelei fogynak.

Tavaszi szél

Tavasz van, vagy tavasz se még.

Ez a nap olyan fiatal,

mint kislány arcán a mosoly:

szöveg nélkűli könnyü dal,

mely maga se tudja talán

hogy a témája szerelem,

csak a világba mosolyog

gyanutlan, csalva, szűzien.

Ez a friss nap se tudja még

hogy a földben zavart csinál

amely nem lesz se szelidebb,

se tisztább a tavalyinál;

sötét csirák kéjeiről

semmit se sejt; csak mosolyog

344

Költemények

s édessen ömlik mint a must

mely bor lesz majd s égetni fog.

Égetni, részegíteni...

És úgy sugárzik ez a nap,

mint egy új eszme, csupa fény

míg nyájasan erőre kap.

Csupa fény, ígéret, jövő,

olyan mint egy szebb, új világ

tárt kapujának súgara,

mely felé úgy tolong a vágy,

mint fényszomjas gyerekcsapat,

vagy mint lesükből a sötét

csirák tolúlva fény felé

nyomják a vad fü késhegyét,

míg nemsokára proletár

zászlóit emeli a gyom,

mindent elöntve, mint király

csarnokát a forradalom,

ha elzengett az olvadás

vad ágyuharca, s a tömeg

győz; a virágok fölveszik

vérvörös jelvényeiket;

a jégparkett földulva rég,

a padló csupa sár, latyak...

Hol a szelíd és tiszta láng?

Tüzes diktátor lesz a nap.

Szentségtörőn s illetlenül

sáros csizmában egy paraszt

staféta futkos a nagy ég

kék templomívei alatt.

Csizmáját szárogatja és

hetykén fütyülve mond rekedt

szókkal tüsszögtetőn igaz

s félőssen betyár híreket.

Zöld, piros, sárga, barna...

345

Költemények

Füves fészekben kis húsvéti nyúl

csücsültem nagyanyám udvarában

gyermekéveim szép korában

zöld fű, piros, kék, sárga virág

s a barna kerti lóhere közt.

Kerti lóher levele barna.

Be nagy volt kis szivem vigalma!

Homlokom nedves nyelvü szelek

nyalták, mint kedves nagy kutyák!...

Ki vitt el a tarka mezők

mézeitől? A dajka föld

kötényéből ki emelt ki?

Ki ültetett könyvtárba engem

hogy a piros, zöld, barna, sárga

könyvtáblákat nyitogassam

mint ajtókat egy másik tarkaságba?...

Zöld ruha, piros ruha, sárga, barna...

A könyvek varázsa odavan ma.

A lélek csak ruha a testeken.

Mennyi rongyot raktam magamra!

Hányszor vágytam már lenni meztelen!

De a nyár-ég forró vad torka

rámkacagott, és akkor, kedvesem,

láttam hogy a test is csak ruha volna.

Mi van túl minden tarkaságon?

Világon, virágon, ruhákon?

Lelken és testen?

A semmi vagy az Isten.

Nekem már a tavaszi lomb is őszi,

mintha ugyanazért virulna ő ki,

amiért az őszi fa ága

zöld, piros, kék, zöld, barna, sárga

ruhákat vesz magára,

halálra készülődni.

Botozgató

A rügy a fán - mint ifju arcon

a pattanás - kiütközött.

346

Költemények

Vén életemmel sántikálok

a csecsemő zöldek között.

Botom dühödten üt a fűbe,

szívem irígy és izgatott:

ez a szerény tavasz kicsúfol,

hogy telhetetlen agg vagyok.

Mint ki ráijed hogy hamar járt

s céljához túlkorán elér:

lassabban lépek, majd megállok...

Éveim nyilallnak belém.

Botom szédülve döf előre,

mint ha az út sötétbe lejt.

Lejtő ez, minden léptem egypár

másodperccel mélyebbre ejt,

s úgy érzem, csúszok, elmerűlök...

És majd kinyílnak a rügyek.

Vadmeleg bálokon kibontják

csipetke legyezőiket.

A legyezőkből csupa szárny lesz!

De én csak süllyedek süket

botommal, míg fölöttem elszáll

az egész szárnyrakelt liget...

Már száll is... Az ágok, a bokrok...

lányok ruhája... száll, suhan...

Csak én botozok botladozva,

a könnyűek közt súlyosan.

Oh hogy szeretnék megfogózni

valami lomb vagy szoknyaszárny

fodrába: mind szakadna, tűnne,

mint tüske közt a pókfonál.

Lomb nincs is még! Csak a rügyecskék

bujtak ki, pirinyónyi zöld

nyelvek amik nyalják a szellőt.

Az egész liget nyelvet ölt.

Nyelveket ölt reám az erdő...

Koppanj nagyot, mogorva bot!

Ez a szerény tavasz kicsúfol,

hogy telhetetlen agg vagyok.

347

Költemények

Az Isten és ördög...

Az Isten és ördög két jó hivatalnok.

Mennyivel vadabb lett és gazabb a világ,

mióta az Ember, e gyenge akarnok,

viszi mindkettőnek ürült hivatalát!

Mint a gyermek, épít és rombol is egyben.

Épít, hogy legyen mit rombolni. Felhőket

karmol házaival; majd fölibük szökken

és nagy diadallal lebombázza őket.

De talán úgy kell és már elvégeztetett.

Én már összeomlott városokat látok.

Vad paloták helyén csöndes romhegyeket,

s betonok gőgjéből törmelék sziklákat.

Szakadt drótok lógnak, mint a tavalyi gaz

s messze tereket fed a vasak selejtje:

feledt célú gépek hullamezeje az,

ahol a rozsdának nyil virágoskertje.

A megmaradt ember kibúvik tornyából,

Gyilkos ülledékek foszlanak a völgyben.

Van-e még friss szellő eleven virágból?

Vannak-e ép csirák a mérgezett földben?

Óh lesz-e még jó íz gyümölcsben, italban?

Lesz-e jámbor állat a gyilkos gép helyett?

S a megehült pásztor fogja-e, mint hajdan,

nézni még óriás óráját, az eget?

Mit mutatsz minekünk, te nagy, sima óra,

magunk gyilkosává ítélt embereknek,

Vagy átallod sorsunk jegyezni, mióta

gonosz kis órákat gyártunk tehelyetted?

Közönyösen tűz rám vad arcod. Itt állok

a fa alatt, mely pár aszu meggyet ad még,

s úgy érzem hogy ingád vagyok és himbálok...

Csak ringass, míg bambán végkép elaludnék!

348

Költemények

Újabb versek

A meglódult naptár

1.

Az irigy körhinta

Jaj hogy suhannak, versenyt év az évvel!

S egyre kergébben! Tél az ősz után!

Liheg a tavasz mezei szelével,

mint szaladásban elfulladt leány.

Hányadszor látom visszatérni, mint a

körhintán szálló lányra aki les!

S mind hadaróbban pörgeti a hinta:

rámvillan, és már a forgásba vesz.

Ki mondja még hogy lassu az öregkor

s lomhább ütemben él a vénhedő?

Lám, ha kevés van már belőle, akkor

fut legkajánabbúl a gyors idő.

Fut, száll, suhan, fogy, itt a tavasz újra.

Itt a kacér ki röptében kacag

elleng mellettem és piheg kifulva

ruháján a zöld máslik bomlanak.

Hányszor szállt már el így! De sohse még ily

hevülten, izgatottan, fullatag...

349

Költemények

Csak én öregszem: ő most is a régi

s a réginél még gyötrőbb és vadabb.

2.

A kitámasztott esernyő

Váratlan zápor zengett át a tájon,

mint szeretők között a hirtelen

pörpatvar, mely csak arra jó hogy fájjon

és még forróbb legyen a szerelem.

Nagy árnyak ingnak s apró tüzek égnek

a serdülő és könnyes pázsiton.

Az ördög veri asszonyát, s az égnek

egyik fele nevet a másikon.

Tornác kövén egy kitámasztott női

esernyő guggol, mint barna kutya.

A kerti lombot látni szinte nőni.

Megtört fü csúcsán lógáz a csiga. -

Tapadva himbál, lassan nyúl ki szarva

s az érzékeny világba ágazik.

Most megrázza magát egy fiatal fa

s egyszerre szökőkúttá változik.

Itt is egy, ott is... minden kicsi szélre

megremeg és könnyekbe öltözik.

Ideges az egész táj, mintha félne

a gonosz nyártól amely érkezik.

3.

A reszketők felekezete

Öreg vagyok, mért reszketek e nyártól?

Ugy járhatnék itt, mint bölcs idegen,

ki nyugton és közömbösen megy által

izgatott és vajúdó földeken,

s a fákon végiglengő reszketésre

ugy nézhetnék, mint táncra süketek,

350

Költemények

vagy mint aki hitetlen állva nézne

egy vak, rajongó gyülekezetet,

valami különös felekezetnek

rejtelmes, könnyes szertartásait,

ahol a hívők sorra fölremegnek,

ha a Lélek szárnya vállukra üt

galambtollával... Óh de engem, engem

nem nyugtat meg hogy idegen vagyok:

saját kertemben, ennen életemben

tolonckocsit váró kitagadott,

s ha vágyatokra nem zeng vissza vágyam

és alig izgat már izgalmatok,

annál izgatóbb kín lesz árvaságom

köztetek, reszkető zöld karzatok!

4.

Pomóna tánca

Cseresnye már csak aszva csügg a légi

magasban, madárlábon járható

ágakon pár szem... Hogy is szól a régi

költőnő?   ...

A kajszi is leszedve rég, folyékony

arannyá főtt. Langy körte és dicső

őszibarack pompáz a törpe fákon,

roncs férj karján virágzó húsu nő.

Kéjenc darazsak száj marja. Szilva

elég van az idén, kékell a lomb.

A mandulának keskeny tokja nyilva.

Már jár a róka, kerepel a domb,

érik a szőllő. Mindannyit szeretnéd

falni és marni, mint a gaz darázs.

De mire magad kedvedig ehetnéd,

már vége is van, jön helyette más,

és rögtön azt is elviszi előled

s mintha vetítve volna vagy varázs,

351

Költemények

kapkodja fogadásait az időnek

irigy házigazdád, a változás.

5.

Az érzéketlen szolgáló

Hányszor kinálsz még végig ízeiddel,

izgatva halkuló vágyaimat?

Óh ha már hoztad, oly hamar ne vidd el,

mi még nyelvemnek édességet ad!

Elhajlik az ág ha fölnyulok érte,

elgurul a dió ha leütöm.

A gyümölcs mely szép, mint a lányok térde,

letottyan és eltöpped a füvön.

Sárga levél hull mellé, karikázva.

Szomorun nézem, s mintha valami

eltörött volna, szeretném vigyázva

fölvenni és visszaragasztani.

De jön a szél, s elsöpri ami elhullt,

mint érzéketlen szolgálóleány.

Ki hozza vissza nyaram? S ha ez elmult

hány marad? Tíz? vagy egy? Vagy egyse tán?

Jaj, hogy suhannak! Egyre-egyre gyorsabb,

mint őszi napok, év az év nyakán!

Kurta a ma, de még kurtább a holnap,

és még kurtább lesz a holnapután.

A szökevény szerelem

Annyi év, annyi év:

a szerelem tart-e még?

Azt hiszem, kedvesem,

ez már rég nem szerelem.

A szerelem meggyujtott,

meggyujtott és elfutott,

itthagyott,

itthagyott.

352

Költemények

Mintha két szép fa ég

puszta környék közepén

és a lángjuk összecsap,

s most a két fa egy fa csak:

pirosak,

pirosak.

Nem is két fa, két olajkut

és a lángjuk összecsap -

mélyek, el nem alszanak.

A szerelem messze van már

és kacag,

és kacag.

Mit kell itt még szerelem,

kedvesem?

Úgy tudlak már csak szeretni

mint magamat szeretem,

égve s égetve, kegyetlen

s érzem, hogy kacag mögöttem

a szökevény szerelem.

Délszaki emlék

Olyan meztelen volt az ég

fényes köldökével, a nappal;

akár egy szemérmetlen őrült,

ugy ünnepelte önmagát.

A kába tó fehéren izzott

s ugy hullt rá a fekete hegy

bozontosan; kacagtak véres

foggal a gránátalmafák.

Guruló, tüskés gesztenyék

csiklandozták a buja föld

néger husát; a fény sötétkék

nyelvei nyalták a tarajt,

hol az erdőtüzek kiégett

tarlói ujravörösödtek,

353

Költemények

mint napvaditó lobogók

s most a nap egy végsőt rivalt

s egyszerre meghalt; s akkor oly

csönd lett egyszerre, s oly sötét és

olyan hideg hogy vacogott a

nőkön a bolyhos, puha sál,

vacogtak a bolyhok és rojtok;

ür hullt az ég és föld közé,

magasba szökött föl az ég

s a mélyben meglapult a táj,

mint szükölő vadállat. Én is

összehuztam galléromat

s ugy néztem az idegen ürbe

mint a bujdokló bujdosók,

ha veszélyes tisztásra buknak...

Kezem kezedben lüktetett.

Remegtünk, mint két gyáva bajtárs

egy part élén hol nincs bozót,

nincs fedezék... Előbb-utóbb

szembe kell nézni a halállal,

dobolta egy bolond ütér,

mig a társalgás elakadt.

Ideges, ijedt és pici

csillagok cincogtak az ürben

s egy reflektor hideg tüze

karmolta simán a tavat.

Mint régi társak, kikre már

a halál is duplán les, álltunk

az éjben mely oly hüvösen

tagadta forró nappalát,

a messze, forgó ég alatt,

melyre reggelig új lemezt

csavart a nap, hogy tarka táncát

folytassa a sodrott világ.

354

Költemények

A gonosz hortenziák

(Villa Leoncavallo, Lago Maggiore.)

Mint nálunk az orgonák,

ugy sövényzik itt a kertet

a gonosz hortenziák.

Milyen gazdag és buja

ez a sok hortenzia!

Kékjük, ahogy elhajolnak,

mint az esti égnek kékje,

bágyadt rózsaszínbe olvad.

Elhajolnak, mert a nyár

virágának vége már,

bár a bokrok, bár a fák

nem törődnek novemberrel,

megtartják a szép ruhát,

és az ég is csupa kék

s mint öröktüz, a nap ég

és a termés csupa tarka

s mindig friss vérrel hasad

a gránátalmáknak ajka.

Ki bocsátja meg nekem

ezt a kéket az egen?

és a földön ezt a zöldet?

és e vén nap telhetetlen

lángját, és a sok gyümölcsnek

buja husát, jó izét?

s a szikrázó tó vizét?

a felhőt, mely vertarany?

s a gonosz hortenziáknak

szépségét hogy céltalan?

Hogy adok majd otthon számot

a sok lombjavesztett fának?

Óh pazar, hiú világ!

Vezekeljetek helyettem,

hervadó hortenziák!

355

Költemények

Gyümölcsbe harapva...

(János-szanatórium.)

Tíz órakor bejött a szobalány s hozott

egy tál gyümölcsöt. Körte és barack között

hevert kékes magányban, satnyán, ráncosan

egy bús füge, mint egy sötét rabszolgalány

hajnal felé valami antik orgián,

aléltan, kéjtől elcsigázva, rózsaszin

s fehéressárga hamvas húsok halmain

óh te kit puhává aszalt a lángnapok

sütése: jer! barna melledbe harapok.

Vadbeteg ínyem szomjas rád, te szerecsen,

s kivánós, mert nem érintettem kedvesem

szőke testét x hónap óta már - tanum

ez a zord ágy és ez a szanatórium

ahol fogam most kicsordítja véredet...

Óh érdes bőr, sikamlós vér, nyelvem alatt

foszladó rostok, s csurranó hirtelen íz

mellyel lelkem, mintegy varázslat, megtelik

valami érdes édességben! A füge

bokrát is látni vélem, durva bársonyát

tapintom levelének; ott van a bokor

szöllőhegyünkön, a présház mögött, ahol

a hegy miatt a tető szinte földig ér.

Mennyit ültem töredezett fazsindelyén

kamasz-koromban, ház mögött és hegy előtt,

surló lombok közt, a fügét s a mogyorót

tépdesve, és a füge mint a könnyü nők,

adta magát, de a mogyoró összenőtt

egymással és üngével, csak mókus-fogam

erőszakának engedett. Beh boldogan

dobtam magam a kemény háztetőn hanyatt!

Az égen gyujtogató Neróként a nap

kéjelgett, föntebb énelőttem a hegyen

napszámoslányok hajladoztak; meztelen

lábszáraikat combig láttam; engemet

nem látott senki, csak a huncut istenek.

Karácsonyi lábadozás

356

Költemények

Komisz, kemény idő. Még a vér is megfagy

állatban, emberben.

Öregek mondják, hogy ritkán láttak ily nagy

telet decemberben.

A hó szőnyegébe puhán süpped a láb,

mintha dunyhán menne.

Hejh, ha a hó cukor volna, ez a világ

milyen édes lenne!...

A kis nyugtalan nő, ki a friss hegypályát

futja hótalpakon,

akármennyit zuhan, puha combocskáját

nem üti meg nagyon.

És az állástalan szegény ember, aki

nem mer még meghalni,

örül hogy reggeltől estig szabad neki

havat lapátolni.

Végig a városon nem csilingel a szán,

mint gyerekkoromba.

Nem gőzölög a hó fázó lovak hátán.

A kocsit gép vonja.

Angyalok elszálló csengője se csenget

a fehér utcákon.

Jézuska pénzért jő, s karácsonyfát rendez

gazdagok házában.

Nem édes a világ, de mégis szép látni...

És én már gyógyulok...

Csupa szomj vagyok már, mindenre kiváncsi;

mindent elgondolok...

Minden éget már hogy lássam is, hogy nézzem...

Tapintom tagjaim...

Én nem vagyok halott, én mindent tuléltem,

s vár a fény odakinn...

Oh kedvesem, aki annyi rémtől védtél,

jere, add kezedet:

a fagyba, hidegbe, már nem rémit a tél,

vezess ki engemet!

Nem édes a föld, de mégis szép a hótul.

Én megyek... indulok...

s azt gondolom, hogy a világ is meggyógyul,

ha én meggyógyulok.

357

Költemények

Emlékezés gyermeteg telekre

Telek jutnak eszembe, telek,

régi, kemény, csillagos telek,

murijáró szép falusi utcák,

deres bajszok s nagy piros fülek.

Parasztszagu éjféli misék,

mennyi süllyedt, jámbor semmiség,

nagykendőbe bagyulált cselédek,

cukorbundás házak, tejes ég.

Bocsmód, még mint egész csöpp gyerek,

Pesten is átbujtam egy telet.

Csillagok és lámpák kavarodtak,

félelmes volt a sok emelet.

Nappal kezdődtek az éjszakák,

csilingelt és búgott a világ,

cicázott az ablakok viszfénye:

Mikulás ment a hátsó gangon át.

Később, kisvárosi zsúrokon,

mikor összejött a sok rokon,

lányokat kellett hazakisérni

s én hallgattam az egész uton.

De másnap, mint röpülő-cipős

Merkur, versre lengtem a csipős

ködben a magányos jégen - mit ma

nemcsak lábam, de szivem se győz.

Ó teleim, gyermeteg telek!

mily bolondul elfeledtelek.

Úgy megfakultatok, mint a gyöngy ha

nem ringatja eleven meleg.

Némelyik már, mint egy szertehullt

láncnak szeme, halkan elgurult...

Pedig amint fogy-fogy a jövendő,

egyre-egyre drágább lesz a mult.

Restség dicséreti

358

Költemények

Örök feladatban élek,

mint a befogott diák.

Nem ismerek szabadságot,

csupán felszabadulást.

Mennyi munka, vád, igéret!

Multam foglya vagyok én.

Igy fonódik önnön únt

hálóiba aki vén.

Be jó volna szabad lenni,

ujra ifju és szabad,

kit e földön nem nyügöz még

se szerep, se feladat!

Nekem már csak ritka-ritkán

mosolyog egy pillanat,

bús diákként, lecke végén,

visszalopni magamat.

Szép szabadság, tarts soká,

ne tünj mindjárt semmibe!

Kezdhetnék most ami tetszik...

és nem kezdek semmibe.

Félek minden új munkától:

mind csak új rabságba ránt,

Gyülölöm az első lépést,

mely megköti az irányt.

Óh az átkozott első sor,

mely ha a papíron áll,

mint egy szigorú egyenlet,

mind a többit vonja már!

Amig tiszta, úgy irom

tele, ahogy akarom...

Csak a resté a valódi

gazdagság és hatalom!

Hófehér lap a jövendő,

teljes és határtalan

szabadság, mig nem mozdúlok.

Mért tegyek hát énmagam

talpam alá síneket?

szemeimre ellenzőt?

Mért veszítsem el egy útnyi

keskenyért a nagy mezőt?

359

Költemények

Igy tesz tétlenné a tettvágy.

Ajkam annyiféle hang

ostromolja hogy már néma.

Szó, dal, alkotás, kaland

int felém, de basamód

nyúlok én el lankatag,

míg a világ fut s az évek

rekordokat ugranak.

Én már tavaly is itt ültem,

ahol az idén ülök.

Toll helyett egy szivart rágok

s feledem hogy vénülök.

Pedig jön-jön a sötétség,

a hegy árnya egyre nő

s szemem előtt mind szükebbre

zsugorodik a mező.

Ildikó

A messze kertutakon,

lépcsőkön, terraszokon,

a fűvek tengere közt

s küntebb, a zöld here közt,

sugaras domb oldalán

és fönn a cseresnyefán,

cseresnyefa tetejében,

homokja selyem ölében

vagy hintán, felleg előtt

meg-megpillantom őt

hol erre, hol arra,

minthogyha lepke volna

amilyen egyszerre annyi

virághoz hű tud lenni,

itt is meg ott is ott van,

el is száll, mégis ott van

mert mindig visszajő,

és éppenilyen ő:

mindenfele villog a

hajából a pántlika

vagy hátán a piros x

amit a köténye ir;

360

Költemények

ez a csöpp domb, ez a kert

kacajával teli telt

mint zöld lugas, hacsak egy

pöttömke méh beleszáll,

zsongással mind tele már,

hogy még az a búsabb hegy,

hogy még az a némább táj

amit magamban hordok

én sohase boldog,

az is tele

lesz ővele

s ha behúnyom a szemem,

meglátom őt odabenn,

azon a néma hegyen,

a csüggesztő sötétben,

amint gond és gyülölet

sok mérges völgye felett

szálldos pirosan vagy kéken

hol erre, hol arra

minthogyha lepke volna,

mint azok a tarkaszin

lepkék odalenn a réten

ahol a kert tövében

egymásra hajlik a szélben

a zöld here s baltacim.

Rimek

Még az egész napon át

bolygjuk a nyár vadonát,

de az est már szelid ősz:

bágyadt szemünk elidőz

a sötétség mélytavu

völgyein s a vértanu

ég testén mely csillagos

fénysebekkel gyulladoz.

Ami nappal olyan pogány,

a fű a domb homlokán:

ez a fény s az esteli

harmat megkereszteli.

Házunk is a dombon ül,

mint aki templomban ül,

361

Költemények

s mintha gyertyát tartana,

nyúl az éjbe ajtaja

vékony résén a sugár -

dombon ül és muzsikál

- azaz benne rádiód

bezengi a régiót -

igaz hogy nem templomi

hanggal, hanem londoni

dzsesszekkel... De mért ilyen

fényes a táj hirtelen?

Mind nagy ostya, kereken

kel a hold a tej-egen.

És a ház most térdepel.

Öltönye fehér lepel.

Mint ki áldozásra vár,

s közben más imát darál,

mit egy messze, ördögi

szuggeráló súg neki.

Óh mily csúf, frivól ima!

Vétek ennek szólni ma.

Zárd el, édes! Jámborabb

Zene zeng a lomb alatt.

Hallgassatok, városok!

Bokraink jobb kórusok.

Hagyjátok a tücsköket,

hadd zengjék túl dzsesszteket!

Szeretném a londoni

rádióba mondani:

»Dzsiggek, csitt egy percre, csitt!

Világszám következik.

Páris, London, Nazarét,

Assisi és Tiszarét,

Barcelona, Mexico,

egy a programm: tücsökszó!«

Esős nyár

I.

Mint egy ország levert forradalom után,

oly csöndes ez a nap.

Vacognak a füvek, s az ágak fenn a fán

362

Költemények

gyáván bólintanak,

ha elleng köztük a halk inspektor, a szél...

Az égből is csupán

szűken szűrődik át valami szürke fény

az ónos cenzurán.

Micsoda nyár! Talán kezdődik már az ősz,

Korán vénűl az év,

mint csüggedt férfi, kit korai gond redőz...

A házeresz csövén

könny ül, s a kerti sok kisírt szemű virág

úgy néz föl a csigás

fűből, mint akiket nem enyhít semmi más,

csupán a zokogás.

Mit ér a zokogás? Ugyis meghal a nyár.

Ugyis meghal az év.

Pár hétre még talán kijő a napsugár...

Az is csak haladék.

A legvirágosabb ősz is a télbe visz...

Szép lejtő is leránt...

Lesz még tavasz, de az más tavasz lesz, s nem is

emlékezik miránk.

II.

Most ujra megered az eső, kopogó

zajjal, s az ég olyan,

mint a félárbocra eresztett lobogó:

úgy leng, alacsonyan.

A szél meg hangosabb s füvek és fák között

parancsokat kiált.

Ők szótfogadnak, mint ijedt ujoncsereg:

»jobbra át!« »Balra át!«

»Mily parancsuralom, milyen fegyelem ez,

micsoda hadsereg,

amelyet a gonosz hadvezér egyenest

a halálba vezet?«

- kérdem, és minthacsak egyszerre magam is

közöttük állanék,

amint hajlongnak és egyhelyben állva is

mennek az ősz felé...

363

Költemények

Éltem félszázadot, de már nem élek én.

Léptem nem visz tovább.

Csak annyit mozdulok, amennyit hajt a szél:

gyakorlom a halált

veszteg, száműzve, és várva itéletem,

mint a sztoikusok,

a Császártól, kinek nyarából életem

elejtve kicsuszott.

Búcsú a nyárilaktól

Búcsúznunk kell újra, kicsi ház,

s egyre nehezebb a búcsuzás.

Hányszor látlak, ki tudhatja, még?

Hány nyarat fog adni még az ég?

Az idei zord volt és fukar.

Kárpótolni talán most akar.

De pávázhat a nap tolla már:

kései nyár, nem igazi nyár.

Óh e párás, pávás lomhaság!

Félszegen nyujtózik a faág

S olyan tarkák, merevek a fák,

ahogy pingálná egy kisdiák.

Mint a dróton csüggő művirág,

lanyhán ling-lóg szárán a virág,

S néma s fényes az egész világ,

mint üveg alatt egy mű-világ.

Mint egy akvárium fenekén,

idegen nagy csendben járok én.

Körülöttem sok halk szörnyeteg,

jövőm félelmei, lengenek.

Isten veled, kicsi hegyi ház!

Nem soká tart már a ragyogás.

364

Költemények

Szétroppan a kék üveg, az ég,

Beszakad a zápor és a szél.

S én futok, mint aki menekül,

Mint ki nem bírja ki egyedül,

Mint vihar jöttén a kósza juh

nyájat keres és karámba bú.

Én tudom, hogy ez a béna csend,

ez a vak fény gonoszat jelent.

Jön az ősz és életem is ősz:

Óh jaj, mit hoz őszömnek az ősz?

Ha egyszer a förgeteg beront,

mit ér, hogy ily tarka-szép a lomb?

Ami legszebb és legpirosabb,

az fog hullni leghamarosabb.

Remegnek a gyenge levelek,

mint siralomházban a fejek.

Az egész táj szép siralomház.

Isten veled, kicsi nyári ház!

Engem a város karáma vár,

Te itt maradsz, őszi tarka táj.

Eldobott rajz, míg majd a vihar,

letöröl nedves spongyáival.

Ádventi köd

Tél van megint!

Reggel amint

fölébredek,

még betekint

az utcalámpa

sötét szobámba,

mert odakint

köd van megint.

Elbuvik a

nap-paripa

365

Költemények

az ég dugottabb

aklaiba,

hova a csillag-

állatok bujnak

nappalira:

Kos, Bak, Bika...

Tán a ravasz

égi lovas

»sötéten tartja«,

míg egy kamasz

s vig turf-inas

a forró pálya

gyepét kitárja:

az uj tavasz.

S én mint kinek

nagy versenyek

tétén végső

reménye remeg,

szorongva kérdem,

mit rejtenek

e függönyök

s az istenek?

És lesz-e még

hogy fölfakad

a borulat,

s küld-e a nap

egy sugarat,

mint vért a seb,

vagy megfuladt

a köd alatt?

És lesz-e még

Lángja elég

hevitni, mint

valaha rég

e földi lét

fagyát s az ember

vak életét

valaha még?

366

Költemények

Ágyon ülök

s nincs egy szemernyi

kedvem kikelni.

Talán örök

marad a köd

amely beföd

s kásásan ing a

tetők fölött.

Óh könnyű rímek,

friss zengzetek,

csengessetek!

Végem, ha vígaszt

nem lelhetek

tibennetek...

Csillag után

Ülök életunt szobámban,

hideg teát kavarok...

Körülöttem fájás-félés

ködhálója kavarog.

Kikelek tikkadt helyemből,

kinyitom az ablakot

s megpillantok odakint egy

igéretes csillagot.

Ó ha most mindent itthagynék,

mennék a csillag után,

mint rég a három királyok

betlehemi éjszakán!

Gépkocsin, vagy teveháton -

olyan mindegy, hogy hogyan!

Aranyat, tömjént és mirrhát

vinnék, vinnék boldogan.

Mennék száz országon át, míg

utamat szelné a vám.

»Aranyad tilos kivinni!«

szólna ott a vámos rám.

»Tömjéned meg, ami csak van,

az mind kell, az itteni

hazai hatalmak fényét

367

Költemények

méltón dicsőíteni.«

Százszor megállítanának, -

örülnék, ha átcsuszom:

arany nélkül, tömjén nélkül

érnék hozzád, Jézusom!

Jaj és mire odaérnék,

hova a csillag vezet,

te már függnél a kereszten

és a lábad csupa seb,

s ahelyett hogy bölcsőd köré

szórjak tömjént, aranyat,

megmaradt szegény mirrhámmal

keserüszagu mirrhámmal

kenném véres lábadat.

Az elbocsátott vad

Nem hiszek az Elrendelésben,

mert van szivemben akarat,

s tán ha kezem máskép legyintem,

a világ másfelé halad.

Mégis érzem, valaki néz rám,

visz, őriz, ezer baj között,

de nem hagy nyugton, bajt idéz rám,

mihelyt gőgömben renyhülök.

Ez a valaki tán az Isten

akitől bujni hasztalan.

Nem hiszek az Elrendelésben,

de van egy erős, ős uram.

Már gyermekül vermébe ejtett

s mint bölcs vadász gyenge vadat,

elbocsátott, de nem felejtett:

szabadon sem vagyok szabad.

Ily vadra, régi hercegeknek

szokásuk volt, mondják, jelet,

aranyos nyakörvet verettek,

hogy mindég ráismerjenek.

Igy hordom én is titkos örvét

annak aki e rengeteg

368

Költemények

ölében elfogott, de önkényt

újból elveszni engedett.

Azóta bolygok a viharban

vadmódra de az ő jele,

erejének bélyege rajtam

hogy ne nyughassam nélküle

s mint szélcibált bogáncs amelyen

a szivárvány lába pihen,

illattal tellik: úgy betelljen

sóvárgással bogáncs-szivem.

Nem hiszek az Elrendelésben,

mert szabad vagyok: oly szabad,

mint a bolond bogáncs a szélben

vagy vad bozót között a vad.

»Vezessen Hozzád a szabadság!«

így kérem olykor aki vár,

mert nem annak kell az imádság,

ki Istent megtalálta már.

Intelem vezeklésre

Mivel e földön jónak lenni oly nehéz

erényeid elhagynak mint az ifjuság,

de bűneid utánadjönnek, mint a hű kutyák

s ha netán elfáradva az uton leülsz,

mind köribéd telepszik és arcodba néz

nyugodtan, mintha mondanák: »Nem menekülsz!« -

s ha néha egyet bottal elkergetsz és messzeversz,

kicsit hátrábbhuzódik, és ha nem figyelsz,

megint előjön, kezed nyalja, s mintha már

lelked belső helyein és zugaiban

kotorna nyelve ragadósan, sikosan,

és érzed már hogy többé nem kergetheted

s nem verheted hacsak magadat nem vered

verd! verd! ezer bűn nyelve lobog benned mint a tűz

és lelked már nem is egyéb mint ez a tűz:

te csak a bűnök teste vagy, mely lábon jár

s viszi és rejti mint legmélyebb lényegét

s önbelsejét, az önzést és rossz vágyakat,

369

Költemények

mint a bélpoklos poklát mely benne rohad

és őt is elrohasztja viszi mint az őrület

vak égését, ezt a sivár belső tüzet

amelyben minden bölcs erő és fiatal

erény ugy illan el, mint tűzben az olaj,

légbe leng fel és híg egek felé enyész -

mivel e földön jónak lenni oly nehéz!

Ősz és tavasz között

Elzengett az őszi boros ének.

Megfülledt már hüse a pincének.

Szél s viz csap a csupasz szőllőtőre.

Ludbőrzik az agyagos domb bőre,

elomlik és puha sárrá rothad,

mint mezitlen teste egy halottnak.

Este van már, sietnek az esték

álnokul mint a tolvaj öregség

mely lábhegyen közeledik, halkan,

míg egyszercsak ugrik egyet, s itt van!

Nem tudjuk már magunkat megcsalni:

óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Leesett a hó a silány földre,

talán csak hogy csúfságát befödje.

Most oly fehér mint szobánkban este

fekhelyünk, ha készen vár megvetve,

puha dunnánk, makulátlan párnánk:

s mintha a saját ágyunkon járnánk,

mint a pajkos gyerekek, ha még nem

akaródzik lefeküdni szépen,

sétálnak az ágy tetején, ringva,

mig jó anyjuk egyszer meg nem unja

s rájuk nem zeng: »Paplan alá! Hajjcsi!«

Óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Már az év, mint homokóra, fordul:

elfogy az ó, most kezd fogyni az új,

s mint unt homokját a homokóra,

370

Költemények

hagyja gondját az ó év az ujra.

Mennyi munka maradt végezetlen!

S a gyönyörök fája megszedetlen...

Türelmetlen ver a szivünk strázsát,

mint az őr ha tudja már váltását.

Idegesen nyitunk száz fiókot.

Bucsuizzel izgatnak a csókok.

Öreg öröm, nem tud vigasztalni:

óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Olvad a hó, tavasz akar lenni.

Mit tudom én, mi szeretnék lenni!

Pehely vagyok, olvadok a hóval,

mely elfoly mint könny, elszáll mint sóhaj.

Mire a madarak visszatérnek,

szikkad a föld, hire sincs a télnek...

Csak az én telem nem ily mulandó.

Csak az én halálom nem halandó.

Akit egyszer én eleresztettem,

az a madár vissza sohse reppen.

Lombom, ami lehullt, sohse hajt ki...

Óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Barátaim egyenkint elhagytak,

akikkel jót tettem, megtagadtak;

akiket szerettem, nem szeretnek,

akikért ragyogtam, eltemetnek.

Ami betüt ágam irt a porba,

a tavasz sárvize elsodorja.

Száradt tőke, unt tavalyi vendég:

nekem már a tavasz is ellenség!

Csak te borulsz rám, asszonyi jóság,

mint a letört karóra a rózsák,

rémült szemem csókkal eltakarni...

Óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!