A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Deceit (The Price Family Series #1), 2019

Fordította:
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

A zsarnok (Alvilági játszmák 2.), 2022

A vétkes (Alvilági játszmák 3.), 2022

A bűnös (Alvilági játszmák 4.), 2022

A megtört (Alvilági játszmák 5.), 2023

Copyright © 2019 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-5706-79-2

Minden nőnek, akik újra meg újra rossz pasikba zúgnak bele,
mielőtt megtalálják álmaik hercegét – ez a könyv nektek szól!

„Nincs annál ritkább kincs, mint élni.
A legtöbb ember csupán túlél.”

OSCAR WILDE

(Fordította: Horváth M. Zsanett)

ELSŐ FEJEZET

Oliver

– Hol vagy? – sziszegi anyám fülsértő hangon a telefonból. Mindennapos jelenség, néha magam sem értem, minek vesződöm egyáltalán azzal, hogy felvegyem.

Mert az anyád, és ő nevelt fel. Mert mélyen legbelül, a fagyos külsőn és a lelkifröccsökön túl tudom, hogy valójában szeret engem, akkor is, ha közben az őrületbe kerget.

– Pontosan tudod, hogy hol vagyok, anya. – Felsóhajtok, és bezárom a megnyitott ablakot a gépemen. Feleslegesen is próbálnék dolgozni, főleg most, hogy anyámnak szónokolhatnékja támadt. Elfordulok az asztaltól, és kibámulok az ablakon.

– Megint Londonban. – Hatásszünetet tart, mielőtt folytatja. – Értem. – Halkan beszél, a hanglejtésére minden izom megfeszül a hátamban.

– Tudod, hogy itt intézem az üzleti ügyeimet.

– Nem gondolod, hogy ideje lenne már hazajönnöd, hogy itt is intézkedj?

Csak ezt ne, már megint! Bármi történjék is, akárhányszor beszélek anyámmal, mindig kihangsúlyozza, milyen fontos, hogy hazaköltözzek a birtokomra, más néven a Pembroke-udvarházba.

– Te is kifogástalanul el tudod intézni a birtok ügyeit. Már évek óta csinálod.

– Igazad van. És azért tettem, mert még fiatal voltál, és más, égetőbb dolgaid voltak.

Ez alatt azt érti, hogy jobbra-balra keféltem, de túlságosan illedelmes ahhoz, hogy ezt kimondja. Pedig igaza lenne. Elég kicsapongó életet éltem ahhoz, hogy így gondoljon rám.

– De most már ideje, hogy hazagyere és felelősségteljesen viselkedj. Ez a te birtokod. A te címed. A te örökséged.

Ahogy a címekről és a családi kötelezettségekről beszél, úgy érzem, mintha egy láthatatlan hurok szorulna a nyakamon, elvágva a vérkeringést. Meglazítom az Armani ing gallérját, hogy több oxigén áramolhasson a tüdőmbe.

Picsába a címmel! Picsába a felelősséggel! Picsába a kötelezettségekkel!

Sosem akartam őket, nem készültem fel rájuk, és van egy olyan érzésem, hogy soha nem is fogok.

A legtöbb ember számára az otthon az a hely, ahová visszatérnek, hogy feltöltődjenek.

Számomra az otthon a rossz emlékek és a bánat forrása. Hiába halt meg apám már évekkel ezelőtt, még mindig utálok a birtokára menni, akkor is, ha végre az enyém lett.

Sok év telt el, mire a halála után igényt tarthattam az örökségemre és a címre, de szerencsémre, amíg én a fiatalkori felelősség elől menekültem, anyám gondoskodott a birtokunk mindennapi ügyeiről.

A címre azonban semmilyen formában nem vágytam soha.

Bemocskolta az apám emléke és személyisége.

Kölyök voltam még, amikor meghalt, de sosem felejtem el az ordibálását, a piálását.

Ritkán volt velünk otthon, de ha mégis, anya mindig felküldött a szobámba. Én azonban nem hallgattam rá. Ehelyett leosontam a lépcsőn…

És meghallottam apám üvöltözését és anyám jajveszékelését.

Mígnem egy nap bentlakásos iskolába küldtek, és attól kezdve csak ritkán mentem haza látogatóba.

Így alakult, hogy Lockhart grófjának lenni számomra üröm az örömben.

– Tisztában vagyok a kötelezettségeimmel, anya. – Becsukódik a szemem, és olyan képek villannak fel előttem, amelyekre jelenleg a legkevésbé sem vágyom. Kirázom a fejemből apám emlékét.

– Akkor viselkedj is aszerint! – morgolódik anyám. A szavai kirántanak a révületből, és haraggal helyettesítik a szomorúságot.

Igaz, hogy szeretem az anyámat, de ő aztán tényleg a manipuláció nagymestere.

– Mindig vigyázok, és gondosan kerülöm a lesifotósokat – vágok vissza. Ha van valami, amibe anyám nem köthet bele, az a diszkrécióra való igényem, ezért felbosszant ez a nyaggatás.

– Grófnak lenni nem csak annak elkerüléséről szól, hogy kompromittáló helyzetben fotózzanak le – emlékeztet éles hangon. – Itt van szükségem rád, hogy segíts a családi ügyek intézésében.

– Már intézem a családi ügyeket… itt. Amióta én kezelem a pénzügyeinket Londonban, megdupláztam a vagyonunkat.

– Nem csak a pénzről van szó. Valami máshoz van most szükségem rád. – Amikor hangosan felsóhajtok ahelyett, hogy faggatni kezdeném, magától folytatja: – A Price család készül valamire.

– Ne légy nevetséges, anya! Senki sem nyúlt a területhez már… nos, soha.

Olyan hangot ad ki, mintha egy idegesítő gyerekkel beszélne.

– Biztos forrásból tudom, hogy lesz egy találkozó, és James Price idejön, Oliver. Erre mit mondasz?

Nem adom meg neki azt az elégtételt, hogy válaszolok.

– Ne viselkedj úgy, mint az apád! Ez a kicsapongás és duhajkodás is éppen elég aggasztó, de a nők…

Ez telitalálat volt, mivel apám emléke sosem hagyott nyugodni.

Részeges volt, és amin keresztülmentünk miatta, az olyan rossz volt, hogy gondolni sem akartam rá többet. Ha anyámnak az volt a szándéka, hogy egy totális seggfejnek állítson be, nos, akkor sikerrel járt.

– Szükségem van itt rád, Oliver – ismétli, és ezúttal elcsuklik a hangja. – Látni sem bírom azt az alakot. Price tönkretette az életemet.

– Te meg miről beszélsz?

Anyám úgy beszél, mintha nem lenne önmaga. Valójában úgy hangzik, mintha sírna, de az nem lehet. Még sosem láttam sírni. Anyám soha nem mutatott ki ilyen érzelmeket.

– Te sírsz? – kérdezem.

– Minden miatta történt – motyogja elfordulva a telefontól, és abban sem vagyok biztos, hogy hozzám beszél. Tudom, hogy utálja Price-ékat, és tudom, hogy ez az egyetlen földdarab az eredeti birtokból, melyet soha nem sikerült visszavásárolnia, de Price miért tette volna tönkre az életét? Na és, ha a birtok nemzedékről nemzedékre a férfi örökösre szállt?

Manapság nevetségesnek számít az ilyesmi.

– Mi történt, anya? És ki miatt?

– Csak gyere haza, jó?

Felzaklatott a hangja, ezért felsóhajtok, mert hiába nem akarom elhagyni Londont, úgy tűnik, kénytelen leszek. Megszokásból előveszem a szerencsepénzemet. Azt, amelyiket az igazgatótól szereztem az internátusban töltött első évemben.

Akkoriban, amikor pocsék volt az életem, utáltam az öregemet, és nem hittem semmiben.

„Nem kell feltétlenül a sorsra utalnod magad. Légy a saját szerencséd kovácsa!” – mondta, mielőtt egy kacsintással a kezembe nyomta az érmét.

Feldobom a levegőbe.

Fej.

Akkor hazamegyek.

Elvégre szólít a kötelesség. Hiába küzdök ellene, tudom, hogy azt kell tennem, ami helyes.

A családomért.

A címemért.

– Megyek.

MÁSODIK FEJEZET

Addison

Egy nappal korábban…

Ütemesen verem a billentyűzetet. A kora reggeli levelezés szükséges rossz, valakinek muszáj elintéznie.

Miután az utolsó e-mailt is megválaszoltam ma reggelről, kinyújtóztatom a karjaimat, széttárom az ujjaimat, majd ökölbe szorítom a kezem, megmozgatom őket, hogy felpezsdítsem a vérkeringésem. Égető szükségem van egy kis kávéra és némi szünetre.

Becsukom a jelenlegi ablakot a számítógépen, és megnyitok helyette egy hírportált. Jasmine még fél óráig nem jön be. Jax és Grayson sincsenek itt, úgyhogy akár meg is nézhetem, mi újság a nagyvilágban.

Amint betöltődik a weboldal, rádöbbenek, hogy mekkora hibát követtem el.

Egyik kép a másik után.

Na tessék. Az egyetlen, amit megpróbáltam kiverni a fejemből, egyenesen a képembe bámul. Hiába mondtam magamnak, hogy maradjak nyugton, és próbáljak ne gondolni rá.

Azzal áltattam magam, elég erős vagyok ahhoz, hogy elmenjek az exem esküvőjére.

De honnan vettem ezt a badarságot? Az a hétvége minden éber pillanatomban kísértett. Hiába próbáltam úgy tenni, mintha nem így lenne.

Tudtam, hogy eljön ez a nap, de a rengeteg üzleti utazás miatt elég sokáig el voltam foglalva ahhoz, hogy valóban ne kelljen gondolnom rá. Ám most, hogy újra New Yorkban vagyok, szembesültem azzal, mekkora hibát követtem el, és már tudom, hogy nem kéne itt lennem. Jobban tenném, ha meghúznám magam. Szemenszedett hazugság volt, hogy rendben leszek, amikor eljön az ideje. Ahogy elnézem a fotókat és a hozzájuk írt körítést, már tudom, hogy cseppet sem leszek rendben.

„Spencer Lancaster szállodatulajdonos ezen a hétvégén feleségül veszi Olivia Millert, a szupermodellből lett sikeres modellügynököt.”

Gyorsan becsukom az oldalt, de túl késő. A boldog pár fotója már beleégett a retinámba. Ahogy a jóképű Spencer Lancaster elragadtatva nézi a menyasszonyát.

Ezt soha nem tudom visszacsinálni.

Háborognak az érzelmeim, ahogy felszínre törnek az eddig elfojtott indulatok. Mielőtt meggondolhatnám magam, frissítem a képernyőt, és visszahozom a képet. Miért csinálom ezt?

Összefolynak a színek, az alakok. Ég a tüdőm, és torkomon akad a fojtott zokogás. Felemelem a kezem, végighúzom az ujjam a bőrömön, és érzem, hogy benedvesedik a könnyektől, melyek észrevétlenül potyogni kezdtek.

Mély levegőt veszek, és kisietek az irodám fürdőszobájába, hogy szemügyre vegyem a tükörképemet. Az avatatlan szem talán nem találna kifogásolnivalót rajtam. Hullámos, barna fürtjeim tökéletes frizurába vannak rendezve, és a sminkem is makulátlan, de aki ismer, aki igazán ismer, az észrevenné.

Spencer észrevenné.

Ki van sírva a szemem.

Nem hagyhatom, hogy így lássanak. Pokoli keményen megdolgoztam azért, hogy komolyan vegyenek. Mivel a férfiak világában töltöm az életemet, lehet, hogy sosem kellett nyomulnom és hangoskodnom, hogy feljussak a csúcsra, de attól még be kellett bizonyítanom, vagyok olyan jó vezető, mint az apám, és nem hagyom, hogy az érzelmeim átvegyék fölöttem az uralmat. Végül kemény munkával és kitartással Graysonnal együtt érdemeltük ki a vezetői pozíciót. Én vagyok a vezérigazgató, Grayson pedig a Price Enterprise pénzügyi igazgatója. Jaxson, a kisöcsénk az operatív igazgató.

Az igazság az, miután fiatalkoromban hibát hibára halmoztam, rájöttem, nem akarok többé olyan lány lenni, aki hagyja, hogy egy férfi diktálja az életét, de ez is csak egy újabb hazugság volt, mellyel magamat ámítottam. Mert elég volt egyetlen online szalagcím, egyetlen átkozott cikk, és mindaz, amit felépítettem, egyszeriben összeomlott. Leomlottak a szívem köré emelt falak.

Nem. Nem bukhatok el! Itt nem. Most nem. Nem láthatnak meg – sem a testvéreim, sem az alkalmazottak.

Megnyitom a csapot, fogok egy törölközőt és megtörlöm az arcom, ügyelve, hogy letöröljem a maradék elmosódott sminket. Rendbe szedem az arcom, majd kihúzom magam.

Hűvös és összeszedett Addison Price.

Még egy pillanat, és elkészülök, majd az íróasztalomhoz visszalépve megnézem az időt. Jasmine-nek már itt kell lennie, Jaxnek és Graynek viszont még nem. Talán leléphetek innen még azelőtt, hogy észrevennék.

Muszáj elmennem valahová.

Muszáj eltűnnöm ebből a nyavalyás városból.

A fivéreim elvárnák, hogy megjelenjek az esküvőn, ha a városban maradok. Elvárják, hogy mosolyogjak és gratuláljak.

Erre azonban képtelen vagyok, így nincs más választásom, mint elmenni.

De hová?

Visszaülök a számítógép elé, megnyitom a fájlokat, és átböngészem az ingatlanokat. Hová mehetnék? Munka ürügyén kell elmennem, mert senkinek sem mondhatom el az igazi okot. Erős nő vagyok, nem hagyom, hogy így térdre kényszerítsen egy férfi. Legalábbis nyilvánosan.

Nem. Ha elmegyek innen, és elhagyom az országot „munkaügyben”, kiszabadulok azoknak a látóteréből, akik a legjobban ismernek engem, és lesz időm lehűteni magam. Jó a terv, már csak azt kell kitalálnom, hogy hová menjek.

Fogom a telefont, és kiszólok a titkárnőmnek.

– Jasmine, be tudnál jönni az irodámba, kérlek?

– Természetesen – csicsergi a vonalba. Pillanatokkal később mosolyogva belép. Megtorpan az irodám közepén, lehervad az arcáról a mosoly, homlokráncok veszik át a helyét, ahogy végignéz rajtam.

Jasmine már évek óta az asszisztensem, gyakornokként kezdte nálunk. Egy előadáson találkoztunk, amit a New York-i Egyetem végzős diákjainak tartottam. Éppen a nők üzleti életben való reprezentációjáról beszéltem ebéd közben, és amikor Jasmine előállt egy egész listányi releváns és átgondolt kérdéssel, azonnal lenyűgözött. Desszertnél állást ajánlottam neki.

Azonnal összebarátkoztunk, és nem sokkal később előléptettem az asszisztensemmé. Jasmine viszont sokkal több ennél, és ahogy most rám néz azzal a csokibarna szemével, kérdő tekintettel, tudom, hogy átlát rajtam.

Látja a fájdalmamat.

– Jól vagy? – kérdi.

– Persze – hazudok. – Csak szólni akartam, hogy üzleti ügyben elutazom.

Beljebb lép, közelebb az impozáns íróasztalhoz, melynél ülök. Ha még közelebb jön, biztos leolvassa az arcomról.

– Mikor? – Megrándul az álla, amíg a válaszomra vár.

– Ma. Hamarosan.

Összeszalad a szemöldöke, ahogy meredten figyel engem, és már tudom, tudja, hogy hazudok.

– Miféle üzleti ügyben?

Mivel ezt még nem találtam ki, habozom.

– Mi folyik itt? – szegezi nekem a kérdést.

– Csukd be az ajtót! – felelem halkan, és a tenyerembe temetem az arcom.

Szorosan behunyom a szemem, próbálom lelassítani a szívverésem. Igazán nem akarom elveszíteni a fejem az irodában, de muszáj beszélnem valakivel, és Jasmine már számtalanszor bebizonyította a lojalitását. Ha ő is tud róla és megérti, az sokat segítene nekem.

– Spencer megnősül a hétvégén – magyarázom még mindig csukott szemmel. Nyilvánvalóan tagadásban éltem, azt hittem, talán történik valami, vagy talán mire eljön a nap, már nem fog érdekelni…

Mindkettőben tévedtem.

Kinyitom a szemem, és látom, hogy Jasmine itt ül előttem, és árgus szemmel lesi minden mozdulatomat.

– Tudom.

Mindenki tudja.

– Elmegyek a városból – ismétlem.

– Megértem. Hová fogsz menni? – kérdi, az asztalom fölé hajol, és rátenyerel.

– Még nem tudom biztosan. Csak annyit tudok, hogy Grayson és Jax nem jöhetnek rá, hogy miért hagyom el a várost.

– Nem gondolod, hogy a fivéreid ennél azért okosabbak?

– Dehogynem, de ha elő tudok állni egy hihető indokkal…

– És mi lenne elég hihető? – A fejét csóválja, mire felsóhajtok.

Fogalmam sincs. Ennyit az átgondolt tervemről.

– Egy ingatlan felmérésére? – veti fel Jasmine, mielőtt kitalálhatnék valamit.

– Oké. Ez működhet. Hmm. Mit keresnek az ügyfeleink? – kérdezem.

Jasmine feláll, és kiszalad az irodámból. Egy perccel később visszatér, visszaül az iménti helyére, de ezúttal egy iPad van az ölében. Lapozni kezd rajta.

– A Blue Coast Industries kereskedelmi területet keres az új főhadiszállásuk felépítéséhez.

Megrázom a fejem.

– Az még mindig Amerikában van. Túl közel. – Továbbra is látnám az amerikai híreket. Mondjuk, az internet azt jelenti, hogy bárhol láthatom őket…

Megborzongok a gondolatra.

Egyszerűen nem megyek fel a netre.

Jasmine egy bólintással nyugtázza a válaszomat.

– Oké, Amerika kiesett. Egyéb előfeltétel?

– Valami félreeső hely legyen. Nyugalomra van szükségem, és arra is, hogy tudjak dolgozni.

– Értem.

Hirtelen elkerekedik a szeme.

– Mi az?

– Semmi – vágja rá túl gyorsan, és tudom, hogy valamit elhallgat előlem.

– Ki vele, Jasmine! – Az asztal alatt tördelem a kezem, és várom, hogy kibökje végre, amit mondani akar.

– Lancasterék új szállodaláncot akarnak építeni…

Kieresztek egy hosszan elnyújtott és mélységesen melodramatikus sóhajt. Lancasterék. Hát sosem szabadulok meg ettől?

– Nem!

– Csak hallgass végig! – Felemeli a kezét, és bólintok, hogy folytassa. – Azt akarod, hogy a testvéreid azt higgyék, hogy hidegen hagy? Hogy ne sejtsék, bujkálsz? Ez a tökéletes fedősztori. Talán neki dolgoznál, ha nem hagyna hidegen?

Elgondolkodom a javaslatán, és bármennyire is utálom beismerni, van értelme.

– Oké – motyogom vonakodva. – Mit keresnek?

– Exkluzív luxusingatlanokat akarnak építeni. Semmiképpen nem akarnak városi helyszínt.

– Szóval egy hatalmas telekre van szükség tengerparton vagy vidéken. Na és, mi a választék? Amerikán kívül – hangsúlyozom, mert ha már munka ürügyén fogok utazgatni, a lehető legmesszebb akarok lenni Lancastertől, még akkor is, ha ő a fedősztorim.

– Spanyolországban és Franciaországban akad néhány telek.

– És még? – Megrázom a fejem; mindkét országhoz túl sok közös emlék fűz Spencerrel. Már vannak szállodái az ottani telkeimen. Jasmine bepötyög valamit, és ismét ellapoz.

– Hmm. Ami azt illeti, ez tökéletes lehet.

– Hol van? – Felkapom a fejem, és az asztal fölé hajolok.

– Wiltshire-ben – feleli, és felém fordítja az iPadet. Fotó nincs, csak szavak, melyeket innen nem tudok kibetűzni.

– Hol?

– Wiltshire-ben. Angliában. Tudod… tehenek, zöldellő dombok, dögös britek.

– Tényleg? – Fogalmam sem volt arról, hogy Wiltshire-ben is van egy telkünk. A fenébe is, azt sem tudom, hol van ez a Wiltshire.

– Úgy tűnik, ez volt apád egyik első vásárlása, de sosem építkezett. Még csak nem is szerepelt a portfóliójában.

– Vajon miért? – tűnődöm hangosan, de aztán eszembe jut. Ha ez volt apa első vásárlása, akkor nem nyúlt volna hozzá. Ő már csak ilyen nosztalgikus alkat volt. Én kevésbé vagyok az.

– Nem írja sehol. De a földhöz nincs hozzárendelve ár, úgyhogy talán örökölte.

Vállat vonok. Egyszer majd meg kell kérdeznem róla anyát.

– Mesélj erről a telekről!

A következő negyven percben Jasmine ismerteti velem a területet, és mire végez, úgy döntök, hogy pontosan oda kell mennem. A telek alig több, mint kétórányira van Londontól, így kizárt, hogy lássam az esküvővel kapcsolatos újságcikkeket, és mivel megfogadtam, hogy nem fogok rákeresni, nem lehet gond.

– Odamegyek. Ez tökéletes! Ha Gray rákérdez, még van is értelme… – mondom inkább magamnak, mint Jasmine-nek.

– Mit akarsz, mit intézzek?

– A foglalást.

– Meglesz. – Bőszen gépelni kezd, valószínűleg egy feljegyzést ír a teendői listájára. Imád listákat írni. – Mikor indulunk?

Különös pillantást vetek rá erre a megjegyzésre.

– Egyedül megyek.

Lemondóan felsóhajt.

– Mi az? – Vállat vonok.

– Soha nem utazol nélkülem sehová. Nem gondolod, hogy ez feltűnést keltene?

Igaza van, és utálom, hogy igaza van. Más helyzetben csak annyit mondanék, hogy el kell utaznom, de mivel sosem utazgatok szeszélyből, és ez az utazás történetesen egybeesik az esküvő hétvégéjével – egy esküvővel, amelyre a fivéreim is hivatalosak –, nem kelthetek gyanút. Üzleti ügyben mindig a kis csapatommal utazom, úgyhogy muszáj magammal vinnem őket.

– Rendben, foglalj nekünk helyet. Szólj Marcusnak, hogy ő is jön – mondom. Marcus, a sofőröm egyben a testőröm is, ha esetleg veszélyes helyre kerülnénk, de mivel ez nem egy ilyen típusú utazás, igazából csak a látszat kedvéért hozom mindkettejüket.

Amilyen hangulatban vagyok, valószínűleg csak vetek egy pillantást a telekre, és a hétvége hátralévő részét a szobámba zárkózva töltöm egy vödörnyi fagylalttal.

Majd, amikor már tiszta a levegő – Spencer elutazott a nászútjára, és másról szólnak a pletykák az Exposé oldalain –, hazarepülök, és úgy teszek, mintha mi sem történt volna.

Jó a terv.

Mi romolhat el?

Sok minden elromolhat.

Rengeteg minden.

Sőt, egyszerűen… minden.

Azt hittem, ha elhagyom New Yorkot, elhallgatnak a hangok a fejemben, de nem így történt. Még mindig emlékszem, mennyire megbántottam Spencert. Még mindig sajnálom, és bűntudatot érzek amiatt, ahogyan bántam vele, és még mindig emlékszem, mennyire fájt, amikor azzal a nővel láttam.

Évekkel később megértettem, hogy sosem illettünk egymáshoz Spencerrel. Tudom, hogy a sors Oliviának szánta őt, s míg örülök a boldogságuknak, egyszerre vagyok féltékeny is. Mert ő tovább tudott lépni, én pedig nem.

Ehelyett a végtelenségig kínzom magam a „mi lett volna, ha” gondolatokkal, közben zúg a fejem, és egy hang üvöltözik a bensőmben, hogy nézzek rá a hírekre, de tudom, hogy nem tehetem. Hülyeség lenne.

A földszint felé menet megpillantom Marcust és Jasmine-t a konyhában.

– Elmegyek – közlöm velük, mielőtt meggondolnám magam.

Jasmine felvonja a szemöldökét.

– Ööö, oké.

– Körülnézek, hátha lehet itt valahol egy rendes italt kapni.

– Bemehetek a városba, és hozhatok neked…

Felemelem a kezem.

– Kell egy kis környezetváltozás. Csak behajtok a faluba, melyen áthaladtunk, és megnézem, találok-e egy helyet, ahol megihatok valamit.

– Elviszlek. – Marcus fel akar állni, de nyomatékosan megrázom a fejem.

– Ne légy nevetséges! Egyedül is tudok vezetni.

– És inni? – kérdez vissza, mintha az apám lenne.

– Nagylány vagyok, és különben is, mit számít egyetlen ital?

Nincs elragadtatva, de nem akarok a közelükben lenni, sem bárki máséban, aki ismer engem, ha már itt tartunk. Fogom a kulcsokat, és elindulok az ajtó felé.

– Ne feledd, hogy itt az út másik oldalán vezetnek – szól utánam Jasmine.

Megfordulok, és szúrós pillantást vetek rá. Visszatartja a nevetést, ahogy kilépek a házból.

HARMADIK FEJEZET

Oliver

Pontosan erre volt most szükségem.

Lecsúszik a skót whisky a torkomon, és segít fellazítani a görcseimet.

Ma érkeztem haza, valamivel korábban, ám amint beléptem az ajtón, anyám máris lecsapott rám, és eldarált nekem egy listát, hogy mi mindenről kell tudnom, amíg itt vagyok. Azután csak a földről tudott beszélni – arról az átkozott földdarabról, melyet soha nem tudott visszavásárolni.

Most, hogy az egyik Price a városba jön, azt akarja, derítsem ki, mire készül, és járjak a végére, hogy mit tervez ez az ingatlanmogul. Még néhány napig nem érkezik meg, így abban a tudatban, hogy egy katasztrofális szarvihar közepébe csöppentem, úgy döntöttem, hogy amíg lehet, legalább lazítok egy kicsit a helyi pubban egy jó ital mellett.

Mit árthat egy kis kikapcsolódás? Különben is, a jelek szerint életben kell tartanom a „részeges nőcsábász” hírnevemet. Felnyögök, ahogy a fülembe csengenek anyám szavai.

Most pedig a The Carpenter’s Armsban ücsörgök, és az italomat kortyolom. Nem számítottam rá, hogy ilyen jó érzés lesz elszakadni a londoni forgatagtól. Szeretek itthon lenni. Túl sokáig voltam távol.

Valaha egyszerűbbnek éreztem anyámra bízni a Pembroke-udvarház kezelését, és hogy őszinte legyek, túl sokáig másra se tudtam gondolni, csak a bulizásra, a piálásra és a szórakozásra.

Miután itt ülök már néhány perce, és élvezem az italomat, végre felnézek, és látom Robint, a csapost, aki tágra nyílt szemekkel néz el fölöttem. Még a sötét, fojtogató bárban is feltűnik, hogy le van döbbenve. Vajon mit nézhet?

Iszom még egy kortyot, de végül felülkerekedik a kíváncsiság, és önkéntelenül megfordulok. Olyasmit látok, hogy nekem is elkerekedik a szemem.

Ki ez a nő?

Lélegzetelállító. Valószínűleg a leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam. Magas és karcsú, mint egy balerina, hosszú barna haja a vállára omlik, és keretbe foglalja telt kebleit.

Biztos vagyok benne, hogy még soha nem láttam. Kétségtelenül megjegyeztem volna egy ilyen elbűvölő teremtést.

Végignézek rajta, felmérem a testét. Egyértelmű, hogy nem idevalósi, és nem csak az öltözéke miatt lóg ki a sorból. Nem az a szokványos szerelés van rajta, amit egy ilyen kocsmában elvárnánk – pulóver és miegymás.

Nem. Tűsarkúban van, legalább ötcentisben, és nadrágkosztümöt visel. De ami még a ruhájánál is feltűnőbb, az a szeme.

Feszengve végigpásztázza a teret, és elfintorodik. Kíváncsian felvonom a szemöldököm, miközben tovább figyelem. Tétova lépésekkel elindul a bárpult felé.

Félúton megtorpan, majd egy fejrázással bizonyára meggondolja magát, mert sarkon fordul, hogy távozzon.

– Máris elmész? – kérdem érdes, csábos hangon, még mindig a vállam fölött nézem őt.

Felkapja a fejét és körbekémlel a helyiségben, keresi, hogy ki szólította meg.

Mivel csak én ülök a bárpultnál, ez evidens. Nos, ez így nem teljesen igaz. Harry is itt van, de már kiütötte magát, a fejét a pultra hajtva ájult bódulatban hortyog, így a nő nem gyanakodhat rá.

Néhány másodperc alatt megtalál, és amikor összenézünk, tágra nyílik a szeme, de nem szól semmit. Őszinte döbbenet ül az arcán.

– Még csak most jöttél – folytatom. Nem mindennap fordul elő, hogy egy ilyen kaliberű nő besétál egy ilyen kocsmába. Ez érdekesnek ígérkezik.

Úgyis jól jönne egy kis figyelemelterelés.

– Most pedig elmegyek – feleli szűkszavúan, és hátrál egy lépést, mintha attól félne, hogy elkap valami fertőzést, vagy ilyesmit.

– Jaj, ugyan már, maradj egy kicsit! – tiltakozom játékosan, és felé fordulok, hogy jobban megnézzem magamnak. Csodálkozva bámul rám, de felhagy a hátrálással, ezért felemelem a kezem, és megpaskolom a pultot. A tekintetével követi a mozdulatot, és gyönyörű arca eltorzul, ahogy lebiggyeszti telt ajkát.

Elfojtom a nevetést, mert pontosan tudom, minek szól a grimasz. A mocskos pult ragacsos a kezem alatt a rászáradt szesztől és a sörfoltoktól.

A nő ismét lenéz, de most a padlót méri fel, melyet, ahogy így elnézem, valószínűleg nem söpörtek fel ebben az évszázadban. Innen, ahol ülök, tisztán látom, hogy beborítja a szemét, még néhány összegyűrt szalvétát is észreveszek.

– Eléggé lepukkant, de véleményem szerint ez fokozza a hangulatot. – Rákacsintok. – Kérsz egy italt? – A fal mentén sorakozó palackokra mutatok. – Úgy festesz, mint akinek szüksége van rá.

– Amit honnan is tudsz? – Csöpög a hangjából a szarkazmus, és összehúzza a szemét, ahogy kihívóan rám mered.

– Nagyon jól tudom, hogy néz ki a stressz. Úgyhogy gyere, csüccsenj ide, hadd hívjalak meg!

– Inkább nem… de kösz az ajánlatot. – Hátrálni készül, de aztán megdermed. – Van esetleg más étterem is…

Tudom, mire akar kilyukadni, ezért felemelem a kezem, hogy félbeszakítsam. – Nem igazán. Különben is, minek akarnál máshová menni?

– A Carpenter’s Arms nemcsak a legjobb pub a városban, de, nos, ami azt illeti, ez a legközelebbi a faszom tudja, hány kilométeren belül. – Vállat vonok, és hunyorogva próbálom felidézni a távolságot. – Ötven? Legfeljebb hatvan.

– Remélem, csak viccelsz – motyogja halkan, és kiereszt egy frusztrált sóhajt, amitől meglibben az arcába lógó hajfürt.

– Nem viccelek. Brit vagyok, nálunk nem szokás az ilyesmi. – Kuncogok, mire még jobban elkomorul. Még az arcára fagyott fintorral is nagyon csinos. Most, hogy közelebbről látom, alaposabban szemügyre veszem.

Amerikai. Ezt abból a kevésből vettem ki, amit mondott, és ahogy elnézem az elegáns nadrágját és blézerét, rendesen el lehet eresztve.

Tökéletesen mozdulatlanul áll, büszke tartással, hosszú nyakának íve kecses és hívogató. Úgy fest, mintha a kifutóról lépett volna be egy tárgyalóterembe.

Lenyűgöző.

De ez még mindig nem válaszolta meg a kérdést, ami nem hagy nyugodni. Mit keres itt? A helyi krimóban? Vajon ismeri James Price-t?

– Gyere, ülj le, igyál valamit! Jobb, mintha semmit sem innál. – Hanyagul vállat vonok, de nemcsak azért, mert unatkozom itt egyedül, inkább mert furdal a kíváncsiság.

Először is, szeretném tudni, hogy ismeri-e esetleg a Price családot, mert ha igen, hasznos lenne kicsalni belőle némi információt róluk.

Másodszor, és ez a legfontosabb, mindennél jobban vágyom arra, hogy ez a lefegyverző szépség segítsen elütni az éjszaka óráit.

– Nem lehet. – Ismét összevonja a szemöldökét.

– Ugyan már… élj egy kicsit! – ugratom. Ez azonban nem segít oldani a hangulatot. Mi több, csak még jobban megütközik. – Ígérem – teszem hozzá halkabban –, hogy teljesen biztonságos a hely.

– Nem annyira a biztonság miatt aggódom, inkább amiatt, hogy elkaphatok valami betegséget. – Na tessék, hát erről van szó! Rámutat a pultra.

– Itt nem kapsz el semmit.

Közelebb lép és megérinti a felületet, hogy megbizonyosodjon róla. Lassan felemeli az ujjait, s bár nem hallani, ahogy az ujjbegye leválik a ragacsos felületről, gyanítom, hogy az elméjében hallja, mert ismét elkomorul.

– Igazad van. Lehet, hogy nem kapok el semmit, viszont meg is halhatok.

– Ígérem, hogy meghalni sem fogsz. De ha valami különös véletlen folytán mégis, legalább egy príma kis ivóban dobtad fel a pacskert. Errefelé családtagként bánnak a vendéggel. Tisztességes temetést csapnánk neked.

– Hát, ez igazán megnyugtató. – Vállat von, és megigazítja a táskát a vállán.

– Ahogy akarod. A te veszteséged… – Elhallgatok, majd a csaposhoz fordulok. – Én viszont kérek még egyet, Robin – szólok oda a velem szemben álló idősebb férfinak.

Viharvert arca kifejezéstelen, de tudom, hogy legszívesebben felröhögne. Még a seggemen volt a tojáshéj, amikor elkezdte felszolgálni nekem a whiskyt. Ez az ember látott engem a legjobb és a legrosszabb formámban egyaránt.

– Ugyanazt kérem, amit ő – szólal meg mellettem a temperamentumos amerikai, és kiereszt egy enervált sóhajt.

Amikor Robin elfordul a whiskyért, a nőre pillantok, és összenézünk. Engem figyel, és az arcán szétterülő pírból ítélve illetlen gondolatai támadtak velem kapcsolatban.

Jól áll neki ez a kis szín.

Arra gondolok, hogy együtt tölthetnénk az éjszakát. Ezerszer csábítóbb kilátás, mint ami a birtokon vár rám.

Visszanézek rá, és még mindig engem bámul.

Nagy szeme zöld, de nem az a tipikus zöld árnyalat. Inkább borostyánszínűnek mondanám. Mint egy macska szeme. Elgondolkodva méricskél. Legszívesebben felemelném a kezem, és azt mondanám: „Békével jöttem”, vagy valami hasonló marhaságot, de inkább közömbös maradok. Életem harminc éve során megtanultam, hogy a nők sokszor szeretnek megdolgozni érte. Így ahelyett, hogy erőltetném a dolgot, inkább visszafordulok a bárpulthoz.

Amint leteszik elénk az italunkat, a számhoz emelem az üvegpoharat.

– Nem mondjuk, hogy egészségünkre? – kérdi közelebb hajolva, mire elvigyorodok. Jól sejtettem, a közöny mindig bejön az amerikaiaknak.

Mintha egy bárányt vinnék a vágóhídra.

Lassan, kimérten visszafordulok hozzá, előrehajolok, és összekoccintom a poharunkat.

– Mire igyunk, kedvesem?

– Kedvesem? – hüledezik. – Komolyan?

– Miért, nagyon kedvesnek tűnsz – felelem rezzenéstelen arccal.

Közelebb hajol, és a fejét csóválja. – Bejön ez a duma valaha is?

– Nem az a célom, hogy bejöjjön. Csak őszinte voltam. – Vállat vonok, és iszom még egy kortyot. Lecsúszik a folyadék a torkomon, és végigperzseli. – Különben is, brit vagyok.

– Na és…?

– Mi mindenkit… kedvesemnek hívunk.

– Nos, ez igazán csodálatos – nyugtázza szárazon, mielőtt a poharára pillant, mely még mindig érintetlen.

– Szóval, mire igyunk? – szegezem neki a kérdést. – A csendes kis kocsmákra, melyekbe mindenféle népek betérnek?

Erre végre felnevet, és lazább lesz a tartása. De csak tovább csóválja a fejét.

– Nem elég jó? – kérdem.

– Nem. Ennél jobb kell. – Ahogy megenyhül, még csábítóbbá válik, ha ez lehetséges.

– Hogy italba fojtjuk a problémáinkat?

Lelkesen bólint.

– Sokkal jobb. – Rám mosolyog, és az ajkához emeli a poharat. – A problémáink italba fojtására. – Egy mozdulattal felhajtja az egészet, majd nagyot nyel, és megnyalja a száját.

Őrületes! Ritka kevés nő tudja ilyen hanyagul vedelni a whiskyt.

– Még egyet? – kérdem viccből, miközben követem a példáját, és kiiszom a poharam tartalmát.

– Igen. – Megkönnyebbülten felsóhajt. – Kérek még egyet!

– Komolyan beszélsz? – Csodálkozva felkapom a fejem.

– Igen. – Tágra nyílt szemekkel néz rám. – Rossz napom van.

– Ez nyilvánvaló. Biztos, hogy nem félsz így vedelni? Úgy értem, ez a kocsma tele van csőcselékkel. – Végignéz a helyiségen, és nem tudom megállni, hogy el ne vigyorodjak az óvatos arckifejezése láttán.

– Csak ugratlak. Mint már említettem, itt biztonságban vagy.

– Valami azt súgja, hogy te vagy itt az egyetlen veszélyes alak. – Rám villant egy pimasz vigyort.

– Drágám, el se hinnéd, mennyire igazad van. – Rákacsintok, mielőtt intek Robinnak, hogy hozzon még egyet.

A harmadik ital után kezdi elengedni magát. A táskáját a pult tetejére lökte, a tartása már nem olyan merev, mint amikor először belépett. Szórakozottan nézi a pókhálókat, és eltűnődöm, vajon mire gondolhat.

Őszintén remélem, hogy nem arra, hogy túl sokat ivott, és valószínűleg végig fogja rókázni a padlót. Ha hányingere van, a legkevesebb, amit tehet, hogy megkeresi a vécét.

Amikor mozdulatlanná dermed, megérintem a hátát.

– Jól vagy? – kérdem, és hirtelen megrémülök, hogy talán mégsem bírja a whiskyt.

Felém fordítja a fejét, és tisztán látom rajta, hogy mennyire feldúlt. Bármi is zaklatta fel, amikor belépett a bárba, visszatért, és ez zavar engem. Fel akarom vidítani, mert a saját szellemeimet látom tükröződni a szemében.

– Na és most? – kérdem.

Kíváncsian néz vissza rám.

– Hogy érted? Megittam az italomat, most pedig visszamegyek a házamba. – Ködös a tekintete, és tudom, hogy már szédül.

– Házba? – Érdekes. Le mertem volna fogadni, hogy a fülembe jut a hír, ha ideköltözik egy amerikai. – Itt laksz?

– Nem. – Megrázza a fejét, és megmozgatja elgémberedett nyakát.

– Akkor mit értettél ház alatt? – kíváncsiskodom, most már nyíltan.

– Kibéreltem egy házat egy hétre. Nem sok szállodát találtam a környéken.

– Úgy érted, egyet sem. – Felnevetek. – A fogadón és a kocsma fölötti kiadó szobán kívül, de ott nem akarnál megszállni.

– Na ne mondd! – jegyzi meg szárazon.

– Egy kicsit kétes hely. Akárcsak a fenti szoba.

Lepillant a sörfoltos pultra.

– Azt mondod? – Megint felnevet, a hangjától önkéntelenül elmosolyodom. Gyönyörű ez a nő, de ha mosolyog és nevet, egyszerűen felülmúlhatatlan a szépsége.

– Szóval, mi szél hozott szerény hajlékunkba? Nem mindennap vetődnek ide amerikaiak.

– El sem tudom képzelni, hogy miért. – Grimaszol, mire kitör belőlem a nevetés. – Biztos a lehetőségek hiánya miatt – állapítja meg.

– Biztos. – Lehajtom a fejem. – Magunk közt szólva, csak távol akarjuk tartani magunktól a londoni nyüzsgést. – Lehet, hogy szeretem a várost, de itt… ez a hely a menedékem. – Minél kevesebb a kívülálló, annál jobb. – Ezt az érdekes jövevényt leszámítva ritkán vannak látogatóink. Bár, ahogy végignézek rajta, cseppet sem zavar, hogy itt van.

Kellemes kikapcsolódást nyújthat, amíg elintézem a birtok ügyeit.

Ha utaznom kell, vagy dolgom van a birtokon, ritkán akad valamirevaló szórakozás számomra. Az üzleti utazások általában borzalmasak, de ebben a nőben megvan a lehetőség, hogy változtasson ezen.

– Még mindig nem árultad el, hogy mit csinálsz itt – emlékeztetem.

– Vakáción vagyok. – Nem kínál fel több információt magáról, így azt teszem, amit bármelyik férfi tenne. Noszogatom.

– Legalább a neved elárulnád?

Az ajkába harap, ahogy Robin kitölti nekünk a negyedik kört.

– Jaj, ugyan már, kedvesem, nekem elárulhatod!

Frusztráltan felnyög.

– Úgy tűnik, muszáj lesz. – Gyanakvóan rám sandít, mintha felbosszantottam volna.

– És miért?

– Hogy ne szólíts még egyszer kedvesemnek! – vág vissza, és iszik egy apró kortyot.

– Mondtam már, hogy brit vagyok… mi ezt használjuk az aranyom helyett. – Fogom a saját poharamat, és felemelem, hogy beszívjam az illatát. Összefut a nyál a számban, ahogy elhúzom az orrom előtt, és én is belekortyolok.

– De én „aranyom” se vagyok. – Felvonja a szemöldökét. – Hát jó. – Egy pillanatra elhallgat, és felnéz a mennyezetre, mintha gondolkodnia kéne, hogy előrukkoljon egy hamis névvel. – Addy. A nevem Addy.

Nem tehetek róla, felnevetek.

– Tényleg? Mintha nem lennél biztos benne.

– Addy vagyok – mondja nyomatékosan.

– Nos, Addy… – Lassú, kihívó hangsúllyal ejtem ki a nevét. – Én pedig Oliver vagyok, vagy csak Olly, ha úgy jobban tetszik.

– Az Oliver megfelel.

Egy másodpercig csak nézem, mire kinyitja a száját.

– Mi az?

– Nem úgy nézel ki, mint egy Addy.

– Minek nézek ki?

– Volt egy Addy nevű osztálytársam. Rémes, gonosz lány volt. Igazán rémes. Későn érő típus lévén néhány centivel alacsonyabb voltam nála, ami azt jelentette, hogy én voltam a bokszzsákja. Nem úgy nézel ki, mint egy Addy. Úgy nézel ki, mint… a kedvesem.

– Jesszusom, te tényleg lehetetlen vagy. – Ezzel kiérdemel egy kuncogást. – Szólíts csak Addisonnak! Így már jobb? Úgy nézek ki, mint egy Addison?

– Igen. Sokkal jobb. Mit szólnál még egy körhöz, Addison?

– Hát, nem is tudom…

– Ha a vezetés miatt aggódsz, szívesen hazaviszlek.

– Először is, ezzel nem lennénk előbbre, mert akkor te vezetnél részegen. Másodszor pedig, nekem is van kocsim. – Egyre jobban lenyűgöz ez a nő, ami veszélyesebb bonyodalmakkal kecsegtet egy egyszerű hancúrozásnál.

– Hát, akkor nincs miért aggódnunk, nem igaz? Csak maradj itt, és igyál még egy italt. Élj egy kicsit!

Újabb sóhaj tör fel belőle.

– Oké.

– Nagyszerű! – Visszafordulok a bárpulthoz. – Még egy kör!

A még egyből pedig három lesz.

Úgy érzem, ezer éve nem szórakoztam ilyen prímán.

Addison babrálni kezd a sarokban álló, elavult és abszolút ide nem illő zenegéppel, én pedig a bárpultnál ülök és várom. A zenegép itt áll, amióta az eszemet tudom. Mint kiderült, a tulajdonos egy amerikai útjáról hozta magával, de a borzalmas választékból ítélve inkább hagyta volna ott a tengerentúlon.

Nézem, ahogy válogat. Más, mint a többi nő, akit ismerek. Persze, amikor beszambázott ide, elsőre nagyképűnek tűnt, de már tudom, hogy mélyen legbelül más. Egyáltalán nem nagyképű. Mi több, nagyon is elragadó.

Amikor leül, pajkos mosoly jelenik meg az arcán, amitől még kedvesebbnek tűnik.

– Mi olyan vicces? – kérdezem, és azután meghallom. A borzalmas dalt, melyet választott. Az énekesnő déli akcentussal énekel a szívéről, én pedig nem bírom visszafojtani a nevetést.

– Kitűnő választás.

– Gondoltam.

Hirtelen felpattan a székről, és táncolni kezd a bárpult mellett. S ha mindez nem lenne elég, még énekel is hozzá, ráadásul hamisan. Olyan a hangja, mint egy rikácsoló papagájé. A teste a zene ritmusára mozog, és mire észbe kapok, már közelebb húzódik. Nem vagyok biztos benne, hogy a tudatában van ennek a ténynek, mivel be van hunyva a szeme, de közvetlenül előttem áll.

Olyan közel van hozzám a teste, hogy érzem, ahogy ringatózik a zene ütemére.

Megőrjít a vágy, hogy kinyújtsam a kezem és megérintsem, és kíváncsi vagyok, vajon hogyan fogadná. Muszáj megtudnom, így hát megteszem, és amint hozzáérek, kinyitja a szemét.

Íriszének zöldje szinte eltűnik a fekete pupilla körül, ahogy rám néz, és meleg pír terül szét az arcán.

Tetszik neki.

Ebben a boldog tudatban felállok, majd magamhoz húzom, és együtt mozog a testünk a zenére.

Amikor a dal véget ér, elkezdődik a következő, melyet kiválasztott, és ezen is elmosolyodom. De ez legalább nem olyan rossz.

– Na, rajta… Tudom, hogy tudod a szövegét! – harsogja túl az ismerős dalt.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

Ez persze hazugság. Eleget utazgattam már az Államokban ahhoz, hogy betéve tudjam a popdalaikat. Így hát fogom a poharam, felhajtom az italt, és csatlakozom hozzá.

Olyan dalszövegeket bömbölök teli torokból, amilyeneket más társaságában ki sem mernék ejteni a számon. Ezzel a nővel viszont minden normálisnak tűnik. Teljesen szabadnak érzem magam. Énekelni van kedvem, hülyét csinálni magamból, és imádom az érzést.

Addison lelkesen csápol az egyik karjával, a másik kezében egy képzeletbeli mikrofont tart, melybe énekel. Odalépek mellé, megragadom a saját „mikrofonomat”, és együtt fújjuk.

– Don’t stop believin’!

A dal minden egyes sorával egyre jobban ellazulok, belemerülök abba a világba, melyet ez a nő szőtt körém. Nincs munka. Nincs családi üzlet. Nincs cím, és nincsenek kötelezettségek.

Csak én vagyok, és végre önmagam lehetek. Bárki is legyek.