BORÍTÓSZÖVEG

A külvilágtól mereven elzárkózó szatmári zsidó közösség tagjaként Deborah Feldman szigorú szabályok szerint nevelkedett Brooklynban. Előírták számára, mit viselhet, kivel beszélhet, mit olvashat. Az oktatásával alig törődtek, az egyetlen elvárás vele szemben az volt, hogy engedelmes lány és jó feleség váljon belőle. Mindössze tizenhét éves volt, amikor hozzáment a családja által kiválasztott férfihoz, akit alig ismert.

Deborah fuldoklott a mind érzelmi, mind testi értelemben diszfunkcionális házasságban, és a közösségben, amely nagyon szűk teret hagy a nőknek, legyenek bármennyire tehetségesek. Deborah-t pánikrohamok gyötörték, és elképzelése sem volt arról, hogyan enyhíthetne szorongásán.

Kilátástalan helyzetében fokozatosan találta meg a kiutat: miután megszületett a fia, egyre világosabbá vált számára, hogy képtelen megfelelni a haszid zsidó közösség elvárásainak, és maga mögött kell hagynia addigi életét. Egy bátor elhatározással feláldozott hát mindent, amit addig ismert, hogy szabad lehessen, és gyermekét is szabad embernek nevelhesse.

Deborah Feldman kötetének megjelenése óriási vihart kavart, korábbi közössége üldözte és számtalan alkalommal megfenyegette. Ő mégsem bánja, hogy mindenki számára elérhetővé tette történetét, mivel hisz abban, hogy könyvével párbeszédet kezdeményezhet a zárt vallási közösségekben tapasztalható gyakori elnyomásról és bántalmazásról, és hangot adhat azoknak, akikre korábban senki sem figyelt. A könyv alapján készült sorozat 2020 márciusától látható a Netflixen.

Fordította

Getto Katalin

A zsoltárok fordítása a Magyar Bibliatársulat új fordítású Bibliájából (1990) származik

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Unorthodox – The Scandalous Rejection
of My Hasidic Roots by

Deborah Feldman

Simon & Schuster Paperbacks, 2012

Copyright © 2012 by Deborah Feldman

Hungarian translation © Getto Katalin, 2020

A belív fotóit és a szerzőfotót a szerző szíves
engedélyével közöljük.

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-604-309-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Románul Satu Mare (Szűz Mária), magyarul Szatmárnémeti vagy Szatmár, jiddisül Szátmer. Város Magyarország és Románia határán. Hogy is van ez? Hogyan lehet keresztény neve egy zsidó szektának? A magyarázat a következő: egy Kasztner Rudolf nevű magyar zsidó ügyvéd és újságíró a II. világháború idején számos jeles zsidó személyiséget mentett meg a biztos haláltól, többek között Szatmár város neves rabbiját is. A rabbi később kivándorolt Amerikába, és a túlélők különböző csoportjait maga köré gyűjtve haszid közösséget hozott létre, melyet szülővárosa után nevezett el. Példáját többen is követték a túlélőkkel Amerikába érkező rabbik közül, akik mind európai szülővárosaikról nevezték el a közösségeiket a régi stetlek emlékére, melyeket a holokauszt eltörölt a föld színéről.

A haszid zsidók Amerikában alig várták, hogy visszatérhessenek eltűnőben lévő hagyományaikhoz. Elővették hagyományos öltözetüket, és kizárólag jiddisül beszéltek, ahogy egykor az őseik. Sokan hevesen ellenezték Izrael állam létrejöttét, mivel úgy gondolták, a holokauszt az asszimiláció és a cionizmus miatti büntetésként sújtotta a közösséget. S ami a legfontosabb, az elpusztított milliók pótlása, a közösség helyreállítása érdekében a haszidok a minél magasabb népszaporulatot tekintették egyik elsődleges céljuknak. A haszid közösségek létszáma a mai napig folyamatosan nő, amit a tagok a Hitler és a nácik elleni bosszúként értelmeznek.

A könyvben szereplő személyek neveit és azon tulajdonságaikat, amelyek révén könnyen azonosíthatók lehetnének, minden esetben megváltoztattam. A szereplők személyiségi jogainak védelmében, illetve a cselekmény gördülékenyebbé tétele érdekében a megtörtént eseményeket sok esetben tömörítettem, sorrendjüket több alkalommal megváltoztattam. Szándékaim szerint a párbeszédek a lehető leghívebben követik a valóságban is elhangzott dialógusok menetét.

PROLÓGUS

A huszonnegyedik születésnapom estéjét anyámmal töltöm. Egy manhattani vegetáriánus étteremben találkozunk, ahol vegyszermentes alapanyagokat használnak a helyben készített fogásokhoz, legalábbis az étterem ezt állítja magáról, és bár újabban a disznóhúsra meg a rákfélékre van gusztusom, most szívesen gondolok azokra az egyszerűbb élvezetekre, amiket ez a hely ígér.

A pincér a külsejéből ítélve százszázalékos goj: vékony, szőke, nagy kék szemekkel. Körülugrál bennünket, végtére is az Upper East Side-on vagyunk, és alighanem egy rakás pénzt fogunk itt hagyni az ebédért, amely leginkább zöldségfélékből készült. Vicces, hogy a pincér a jelek szerint nem látja rajtunk, hogy nem ide valók vagyunk, valószínűleg készpénznek veszi, hogy a felső tízezerhez tartozunk. Sosem hittem volna, hogy egyszer ez is megesik velem.

Anyámnak előre jeleztem, hogy kérdezni akarok tőle valamit. Noha az elmúlt év során több időt töltöttünk együtt, mint amennyit egész kamaszkoromban összesen, mostanáig kerültem, hogy a múltról beszéljek. Talán nem akartam tudni róla. Nem akartam szembesülni azzal, hogy annyi éven át félrevezettek, hogy amit anyámról meséltek, az nem volt igaz, vagy nem akartam elfogadni az igazságot. Az, hogy életem történetét a nyilvánosság elé tártam, fájdalmas őszinteséget követelt, ráadásul nem csupán az én részemről.

Találkozásunk előtt egy évvel örökre elhagytam a haszid közösséget. Most huszonnégy éves vagyok, még előttem az egész élet. A fiam számára ezernyi lehetőséget tartogat a jövő. Olyan érzésem van, mintha az utolsó pillanatban sikerült volna beállnom a rajtvonalhoz, mielőtt eldördült volna a startpisztoly. Ahogy anyámra nézek, meg kell állapítanom, hogy bár némileg hasonlítunk egymásra, a köztünk lévő különbségek sokkal feltűnőbbek a hasonlóságnál. Ő idősebb volt, amikor távozott, mint én most, és engem nem vitt magával. Velem ellentétben ő nem annyira a boldogságért, sokkal inkább a biztonságért küzdött. Álmaink felhőként lebegnek kettőnk között, de az én felhőm nagyobb, gomolygóbb, az övé meg csak olyan, mint a vékonyka fátyolfelhő a téli égen.

Amióta az eszemet tudom, mindig rengeteget vártam az élettől; mindent, amit csak adhat. Ez a vágy különböztet meg azoktól, akik hajlandóak kevesebbel is beérni. Képtelen vagyok megérteni, hogyan képes némely ember a kevéssel is megelégedni, hogyan tudják szűk határok közé szorítani az ambícióikat, vágyaikat, amikor az élet annyi lehetőséget kínál. Anyámat nem ismerem elég jól ahhoz, hogy megérthessem az álmait; mindössze annyit tudok, hogy számára fontosak és nagy horderejűek lehetnek ezek az álmok, és én tiszteletben tartom őket. Hiszen különbségeink ellenére van valami, ami közös bennünk: a jobb élet reményében mindketten fontos döntést hoztunk.

Anyám Angliában, német gyökerekkel rendelkező zsidó közösségben született és nevelkedett. A családja vallásos volt ugyan, de nem voltak haszidok. Szülei elváltak, anyám félénk, gyámoltalan, szorongó gyerekként írja le akkori önmagát. Házassági esélyei, amint azt később nekem elmondta, nem voltak valami fényesek; nemigen reménykedhetett abban, hogy előnyös házasságot köthet.

A pincér leteszi anyám elé a fekete babbal körített polentaropogóst, ő pedig beleszúrja a villáját az egyik aranysárga rudacskába.

Amikor felmerült a lehetőség, hogy férjhez menjen apámhoz, el sem hitte, hogy ilyen szerencsés lehet, meséli két harapás között. Apám fiatalabb testvérei csak arra vártak, hogy a bátyjuk végre megnősüljön, és végre ők is a saját lábukra állhassanak. Apám már huszonnégy éves volt akkor, botrányosan öreg ahhoz, hogy még mindig legényemberként élje napjait. Tudta, minél idősebb, annál kevesebb esélye marad a házasságra. Anyám, Rachel volt számára az utolsó lehetőség.

Anyám úgy emlékszik, hogy a környezetében élők mind boldog izgalommal fogadták a jegyesség hírét. Amerikában fog élni! A férje családja gyönyörű, vadonatúj, tökéletesen berendezett lakást ajánlott fel az ifjú párnak. Minden költséget magukra vállaltak. Anyám előre örült a sok szép ruhának és ékszernek, amit kapni fog, valamint a sógornőinek, akik mind csak arra várnak, hogy a barátságukba fogadhassák.

– Na és? Kedvesek voltak hozzád? – kérdezem. Emlékszem, a nagynénéim és nagybátyáim többnyire lenéztek engem, de hogy miért, sosem értettem egészen.

– Kezdetben igen – feleli anyám. – Én voltam az új játékszer Angliából. A vékonyka, bájos kislány, akinek olyan fura kiejtése van.

Anyám tehát megmentette apám húgait attól, hogy vénlányok maradjanak, és ők eleinte valóban hálásak voltak neki, amiért végre bekötötte a bátyjuk fejét.

– Férfit csináltam belőle – folytatja anyám. – Ügyeltem, hogy mindig csinosan öltöztessem. Nem tudott gondoskodni magáról, de én megtettem helyette. Rávettem, hogy törődjön magával; többé nem kellett szégyenkezniük miatta.

A magam részéről sajnos kizárólag a szégyen érzését tudom felidézni az édesapámmal kapcsolatban. Amióta az eszemet tudom, mindig lompos volt és piszkos, viselkedése gyerekes, idétlen.

– Most hogy látod apát? – kérdezem. – Szerinted mi a baj vele?

– Nem tudom. Szerintem téveszméi vannak. Elmebeteg.

– Tényleg? Szerinted ilyen súlyos a helyzet? Nem gondolod, hogy egyszerűen csak gyengeelméjű?

– Miután összeházasodtunk, egyszer elment a pszichiáterhez, aki azt mondta nekem, biztos benne, hogy apád személyiségzavaros, de ezt nem lehetett közölni vele, mert apád nem volt hajlandó alávetni magát további vizsgálatoknak, és abbahagyta a terápiát.

– Nem is tudom… – tűnődöm. – Chaya néni egyszer azt mondta, gyermekkorában értelmi fogyatékosként diagnosztizálták. Azt is mondta, hogy hatvanhatos az IQ-ja. Azzal nem sokat lehet kezdeni.

– Igen, de meg sem próbálták – erősködik anyám. – Akkor is kezeltetniük kellett volna!

Bólintok.

– Szóval eleinte kedvesek voltak hozzád. De mi történt később? – Emlékszem, a nagynénéim egymás között ocsmány dolgokat mondtak anyámról.

– Miután véget ért az esküvő körüli felhajtás, többé nem törődtek velem. Ha közösen csináltak valamit, engem biztosan kihagytak belőle. Lenéztek, mert szegény családból jöttem, ők meg mind pénzes emberekhez mentek feleségül, és a saját családjuk is gazdag volt. Egészen másképp éltek, mint én. Apád képtelen volt eltartani a családját, nekem sem volt munkám, úgyhogy a nagyapád gondoskodott rólunk. Őt ismered, tudod, mennyire a fogához veri a garast. Okos ember a te zeidéd, de az emberekhez nem ért. A való élethez nincs semmi érzéke.

Furcsa, de még mindig rosszulesik, ha valaki rosszat mond a családomról. Mintha az én feladatom volna, hogy megvédjem őket.

– Bubbe… a nagyanyád viszont tisztelt engem, ezt éreztem. De rá soha senki sem hallgatott, pedig nyilvánvalóan intelligensebb és szélesebb látókörű mindegyiküknél. Mégsem adtak a szavára.

– Igen, én is így gondolom! – Boldog vagyok, hogy végre közös nevezőre akadtunk, egy családtagra, akit mindketten egyformán ítélünk meg. – Bubbe hozzám is mindig jó volt; ő akkor is tisztelt, amikor mindenki más csak a bajkeverőt látta bennem.

– Igen, csakhogy neki alig volt befolyása a család dolgaira.

– Ahogy mondod.

Anyámnak tehát nem volt senkije, akire támaszkodhatott volna. Se a férjére, se a családjára. Ha továbbtanulhatott volna, az talán megfelelő célt, irányt ad az életének. Nem így történt, és talán ezért is ment el. Az ember akkor hagyja el a régi világát, amikor már nincs miért maradnia; oda megy, ahol hasznosnak érezheti magát, és ahol befogadják.

A pincér az asztalhoz lép, és egy darab csokoládés brownie-t tesz elénk; közepébe szúrva egyetlen szál gyertya ég.

– Boldog szülinapot… – énekli halkan. Egy pillanatra találkozik a tekintetünk. Lesütöm a szemem, érzem, hogy elvörösödöm.

– Nosza, fújd el! – biztat anyám, és előveszi a fényképezőgépét. Mulatságos arra gondolnom, hogy a pincér nyilván azt hiszi, egy vagyok azok közül az elkényeztetett nagylányok közül, akiket az anyukájuk drága étterembe visz a születésnapjuk alkalmából. Biztosan azt gondolja, minden évben ezt tesszük. Hogy is sejthetné, hogy anyám szinte sohasem ünnepelte meg a születésnapomat, amíg gyerek voltam? Nem is értem, hogyan tud ilyen gyorsan visszahelyezkedni a gondos anya szerepébe. Ő talán természetesnek gondolja ezt az egészet, én annál kevésbé.

Miután befaltuk a brownie-t, anyám megtörölgeti a száját. Azt mondja, szeretett volna magával vinni, de nem tudott. Nem volt pénze. Azonkívül apám családja megfenyegette, hogy pokollá teszik az életét, ha megpróbál magával vinni. Chaya, a legidősebb nagynéném volt a legelszántabb közöttük.

– Amikor hazamentem, hogy lássalak téged, Chaya úgy bánt velem, mint a kapcaronggyal. Mintha nem is volnék az anyád, mintha nem is én szültelek volna. Ugyan milyen jogon, kérdem én, amikor nem is vérrokon?

Chaya a család legidősebb fiának a felesége, aki azonnal kezébe vette a kormányrudat, mihelyt bekerült a családba, emlékszik anyám. Mindent ő intézett, ő lett a főnök, mindig övé volt az utolsó szó.

Miután anyám elhagyta apámat, rólam is Chaya gondoskodott. Úgy döntött, hogy a nagyszüleimnél fogok élni, szatmári iskolába fogok járni, és egy rendes, vallásos családból való szatmári fiúhoz fogok férjhez menni. Végső soron Chaya volt, aki megtanított rá, hogyan vegyem a kezembe a sorsomat, hogyan legyek épp olyan kemény, mint ő. Az ő példája nyomán lettem olyan, aki nem hagyja, hogy tönkretegyék az életét.

Mint később megtudtam, Chaya vette rá Zeidyt, hogy a házasságközvetítőhöz forduljon, holott alig töltöttem be a tizenhetedik évemet. Sőt, valójában ő maga volt a házasságközvetítő, ő döntötte el, kihez fogok férjhez menni. Akár azt is gondolhatnám, ő a felelős mindazért, amin keresztül kellett mennem, de bölcsebb vagyok már annál, hogy így gondolkodjam. Tudom, hogyan működik a mi világunk, hogy az ősi tradíció hogyan sodorja magával azokat, akik az uralma alatt élnek.

New York, 2010. augusztus

1
A TITKOS ERŐ

„Matilda mindennél jobban vágyott szerető, megértő, tisztességes és okos szülőkre. De sajnos ezek közül egyik jelző sem illett sem az apukájára, sem az anyukájára. Ami azt illeti, nem volt könnyű elfogadnia ezt a tényt. […]

Mivel nagyon pici és nagyon fiatal volt még, Matildának egyetlen eszköze volt arra, hogy szembeszálljon a családjával: az esze.”

ROALD DAHL: Matilda
(Totth Benedek fordítása)

Apám a kezemet fogja, miközben a raktár ajtajának zárján matat a kulccsal. Furcsán kihaltak és némák Williamsburg ipari negyedének utcái. Az égbolton halványan derengenek a csillagok, a főúton néha elsuhan egy-egy autó, szinte némán, mint valami kísértet. Lepillantok a lakkcipőmre, ami türelmetlenül topog a járdán; legszívesebben toporzékolni kezdenék, az ajkamba harapok, hogy fegyelmezzem magam. Pedig hálásnak kellene lennem, hogy itt lehetek. Igazán nem mindennapi alkalom, hogy Tatty magával visz valahova.

Apám sok furcsa munkája közül ez az egyik: miután véget ért a sábesz, ő kapcsolja be a sütőt a Beigel’s kóser pékségben. A sábesz ideje alatt minden zsidó üzem zárva tart, és a törvény előírja, hogy zsidónak kell lennie annak, aki újra működésbe hoz mindent. Ezt az egyszerű feladatot még apám is el tudja végezni. A goj munkások már dolgoznak, mire apám belép az üzletbe, készítik a tésztát, zsemlét és veknit formálnak belőle, és ahogy apám végiglépked a hatalmas raktárépületen és mindenütt felkattintja a kapcsolókat, zümmögni és berregni kezd minden, és a zúgás egyre hangosabbá válik, miközben keresztülhaladunk a tágas műhelyeken. Izgalommal tölt el a zakatolás, a nyüzsgés, főként, hogy tudom, valamiképpen apám áll a középpontjában; ezeknek az embereknek várniuk kell, és a termelés csak azután folytatódhat a szokott módon, miután ő megérkezett. A tudattól, hogy apám fontos ember, én is fontosnak érzem magam. A munkások odabólintanak neki, ahogy elhalad mellettük, akkor is mosolyognak, ha elkésik, és megcirógatják a fejemet lisztes, gumikesztyűs kezükkel. Mire apám az utolsó egységben is végez, az egész gyár szinte lüktet a keverőgépek és a futószalag zajától. A betonpadló finoman vibrál a lábam alatt. Nézem a tálcákat, amelyek becsúsznak a kemence egyik végén, hogy a másikon fényes, aranyszínű zsemlékkel megrakva bukkanjanak fel újra. Apám elbeszélget a munkásokkal, miközben tojásos kichelt majszol.

Bubby szereti a tojásos kichelt, mindig viszünk neki párat, amikor a pékségbe megyünk. A műhely elülső termében polcok állnak, becsomagolt, lezárt péksüteményes dobozok sorakoznak rajtuk arra várva, hogy reggel kiszállítsák őket. Kifele menet magunkhoz veszünk annyit, amennyit csak elbírunk. A dobozban ott lapulnak a híres kóser muffinok színes cukordísszel a tetejükön; a babka kalácsok fahéjas és kakaós töltelékkel; a margarintól tocsogó, hétrétegű sütemény; az apró, fekete-fehér sütik, amiknek csak a csokoládés részét szeretem. Amit a pékségből hozunk, a nagyanyám asztalán köt ki; ha hazaértünk, és végre megkóstolhatom a süteményeket.

Ugyan mi volna fogható ehhez a mesés gazdagsághoz, az édességek és cukorkák ilyen bőségéhez, amelyek úgy hevernek a damasztabroszon, mint az árverésre bocsátott műtárgyak? Aznap este a cukormáz ízével a számban fogok elaludni, amely még mindig ott bujkál az őrlőfogak redőiben, a sütemény morzsái ott olvadoznak a pofazacskóimban.

A pékségben tett látogatás azon ritka alkalmak egyike, amikor jól érzem magam apám társaságában, akire máskor nemigen lehetek büszke. Fehér ingének hóna alatt nagy, sárga foltok éktelenkednek, pedig Bubby mindent elkövet, hogy tisztára mossa őket. Széles mosolya bárgyú, mint valami bohócé. Amikor beállít Bubbyhoz, hogy meglátogasson, csokoládéba mártott, Klein-féle pálcikás jégkrémet hoz, és várakozva nézi, ahogy eszem, várja, hogy hálálkodjak érte. Biztosan úgy gondolja, ez az apák dolga: elhalmozni nyalánkságokkal a gyereket. Aztán amilyen váratlanul jött, olyan hirtelen távozik is, megy „a dolgára”, ahogy ő mondja.

Tudom, hogy csak szánalomból adnak neki munkát. Csomagokat hoz-visz, és egyéb olyan apró feladatokat bíznak rá, amikről feltételezhető, hogy hiba nélkül végre tudja hajtani. Neki persze fogalma sincs erről; azt hiszi, értékes munkát végez.

Apám sokfelé megfordul, de máshova nem visz magával, csak a pékségbe, meg néha a reptérre. A reptéri kiruccanások még izgalmasabbak, de ilyen csak évente néhány alkalommal fordul elő. Tudom, furcsa, hogy szeretek kimenni a reptérre, hiszen sosem fogok repülőre ülni; még izgalmasnak találom, hogy ott állok apám mellett, aki valakire vár; neki kell elkísérni a vendéget. Figyelem az arra siető embereket, akik nyikorgó kerekeken guruló bőröndöket húznak maguk után, és arra gondolok, hogy ezek mind pontosan tudják, hova mennek. Milyen csodálatos ez a világ, gondolom, az ember beszáll ebbe a gépmadárba, aztán egyszer csak a föld túlsó felén találja magát. Ha kívánhatnék valamit, azt kívánnám, bárcsak örökké utazhatnék; hogy egyik repülőtérről a másikra reppenhessek. Akkor végre nem volnék bezárva ide.

Apám kitesz a házunk előtt, és tudom, egy ideig megint nem látom, hacsak bele nem futok az utcán, de akkor általában elfordítom az arcomat, és úgy teszek, mintha nem venném észre, nehogy odakiáltson, és esetleg bemutasson annak, akivel éppen beszél. Ki nem állhatom a kíváncsi pillantásukat, amivel méregetnek, amikor megtudják, hogy a lánya vagyok.

– Hát ez a maideleh a lányod? – gügyögik leereszkedőn, és megcsipkedik az arcom, vagy begörbített ujjukkal az állam alá nyúlva felemelik a fejemet. Közelről vizsgálgatnak, mintha valami bizonyítékot keresnének arra, hogy valóban ennek az embernek a sarja vagyok, és tudom, a hátam mögött majd azt mondják:

– Nebach, szegény kis jószág, nem az ő hibája, hogy megszületett. Látszik rajta, hogy nincs ki neki…

Bubby az egyetlen, aki meg van győződve róla, hogy százas vagyok. Látszik rajta, egy percre sem fordul meg a fejében, hogy másképp is lehetne. Ő sosem ítélkezik, apám felett sem, persze az is lehet, hogy egyszerűen csak nem hajlandó tudomásul venni a tényeket. Amikor arról mesél, milyen volt apám az én koromban, szeretetre méltó kis rosszcsontnak írja le. Mindig sovány volt, mondja, és ő, a nagyanyám mindent megpróbált, hogy rávegye az evésre. Amit csak akart, mindent megkapott, de addig nem állhatott fel az asztaltól, míg ki nem ürült a tányérja. Apám aztán egyszer madzagot kötött a csirkecombra, és kidobta az ablakon a macskáknak az udvarra, hogy ne kelljen órákig az asztalnál ülnie, miközben a többiek odakint játszanak. Amikor Bubby visszajött, apám mutatta neki az üres tányért.

– Hát a csontok hol vannak? – kérdezte azonnal Bubby. – Csak nem etted meg a csontokat is? – Így jött rá a nagyanyám, mi történt.

Szerettem volna csodálni apámat ezért a zseniális ötletért, de a büszkeség apró csírája is elhalt, amikor Bubby hozzátette, apám annyira sem volt képes előre gondolkodni, hogy visszahúzza a madzagon a lerágott csontot, és szépen elhelyezze a tányéron. Tizenegy évesen elvárható lett volna tőle, hogy tökéletesen végrehajtsa ezt a kétségkívül kiváló tervet.

Amikor apám kamaszodni kezdett, ártatlan csínytevései egyre kevésbé voltak szórakoztatóak. A jesivában képtelen volt megülni a helyén, ezért Zeidy Gershom Feldman táborába küldte a hegyekbe, ahol kifejezetten problémás gyerekek számára működtettek jesivát. Olyan volt ez is, mint a városi, csak a rosszalkodásért itt verés járt. Apám furcsa viselkedésén azonban a verés sem segített.

Gyermekként bizonyára könnyebb volt elnézni a különcségeit. De mihez kezdjünk azzal a felnőttel, aki addig dugdossa a süteményeket, míg a bűz el nem árulja, hol rejtegeti őket? Ki lenne képes magyarázatot adni a hűtőszekrényben csatarendbe állított palackokra, melyek rózsaszínű folyadékot rejtenek, gyermekeknek való antibiotikumot, amit apám mindennap kanálszámra fogyaszt, hogy valami titokzatos betegséget kúráljon vele, amit eddig még egyik orvos sem vett észre?

Bubby továbbra is igyekszik gondoskodni róla. Marhahúst főz, csak neki, pedig Zeidy nem eszik marhahúst, mióta tíz évvel korábban kitört az a botrány, amikor a kósernek eladott marhahúsról kiderült, hogy egyáltalán nem kóser. Bubby még mindig főz a fiaira, a házasokra is. Hiába van feleségük, aki gondoskodjon róluk, még mindig beugranak vacsorázni, amit Bubby úgy fogad, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna. Minden este tízkor letörli a konyhapultot, és tréfálkozva bejelenti, hogy az „étterem” bezár.

Én is itt eszem, sőt legtöbbször itt is alszom, mert anyám, úgy látszik, már soha nem kerül elő, apámra meg nem lehet rábízni. Emlékszem, amikor nagyon kicsi voltam, anyám mesét olvasott lefekvés előtt a telhetetlen hernyócskáról és Cliffordról, a nagy vörös kutyáról. Bubby házában csak imakönyvek vannak. Mielőtt aludni megyek, a shema imát kell elmondanom.

Szeretnék megint olvasni, mert az egyetlen dolog, amihez kellemes emlékeim fűződnek, az az olvasás; de angolul nem tudok valami jól, és különben sem lehet saját könyvem. Így aztán szellemi táplálék helyett a Beigel’s-ből hozott muffinnal meg tojásos kichellel tömöm magam. Bubby olyan rendkívüli gyönyörűségét leli az ennivalóban, hogy a lelkesedése akaratom ellenére rám is átragad.

Bubby konyhája számomra a világ közepe. Mindenki itt jön össze beszélgetni, pletykálkodni, miközben Bubby az elektromos keverőgépbe önti a tészta hozzávalóit, vagy a mindig a tűzhelyen rotyogó fazekakban kavar valamit. A komoly beszélgetések Zeidyvel zárt ajtók mögött zajlanak, de a jó híreket mindig a konyhában osztják meg egymással a családtagok. Mióta az eszemet tudom, mindig ebben a kicsi, fehér csempés helyiségben zajlott az élet, amelyben sokszor látni is alig lehetett a főzés gőzeitől és párájától. Totyogó koromban a harmadik emeleti lakásunkból lemásztam Bubby második emeleti konyhájába, duci babalábammal óvatosan kitapogatva minden egyes, linóleummal burkolt lépcsőfokot, abban a reményben, hogy meggyes gyümölcszselét kapok majd a kitartásom jutalmául.

Ez az a hely, ahol mindig biztonságban éreztem magam. Hogy miért, azt nehezen tudnám megfogalmazni, csak annyit tudok, hogy ez volt az egyedüli hely, ahol nem kínzott az a fura érzés, hogy eltévedtem egy furcsa országban, ahol senki sem tudja, ki vagyok, és milyen nyelven beszélek. A konyhában úgy éreztem, végre megérkeztem oda, ahova való vagyok, és legszívesebben sosem tértem volna vissza a kinti világ káoszába.

Az asztal és a hűtő közé állított, bőrrel borított sámlira kuporodom, és nézem, ahogy Bubby a csokitorta tésztáját keveri; lesem a pillanatot, amikor végre tisztára nyalhatom a fakanalat. Sábesz előtt Bubby egy fadarab segítségével egész marhamájat présel a húsdarálóba, jó sok aranysárgára pirított hagymakockát tesz hozzá, és egy nagy tálban fogja fel a lyukakon át kipréselődő, lágy masszát. Reggel a legfinomabb holland kakaóporból és zsíros tejből készít nekem sűrű, sötét forró csokoládét, amit jó nagy kanál cukorral édesítek. A tojásrántottája krémesen finom; a bundas, a francia pirítós magyar változata mindig ropogós és aranybarna. Imádom a főztjét, de talán még az evésnél is jobban szeretem nézni, ahogy főz. Az egész házat elárasztják a csodás illatok; lassan töltik be az egymásból nyíló szobákat. Erre az illatra ébredek a ház túlsó végében megbúvó kis szobámban. Várakozón szimatolok, próbálom kitalálni, mit készít Bubby aznapra. Mindig korán kel, és mire kinyitom a szemem, már a konyhában sürög-forog.

Ha Zeidy nincs otthon, Bubby énekel. Pontosabban csak dudorászik vékonyka, színtelen hangján, miközben keményre veri a felhőszerű tojáshabot a fényesre súrolt acélüstben. Bécsi keringő, mondja, vagy valamelyik magyar rapszódia. Gyermekkori dallamok, mondja, amiket még Budapesten hallott. Amikor Zeidy hazaér, Bubby abbahagyja a dúdolást. Tudom, hogy a nőknek nem szabad énekelniük, de családi körben azért megengedett. Azonban Zeidy csak sábeszkor tűri az éneket. A Templom lerombolása óta, mondja, nem énekelünk és nem hallgatunk zenét, csak különleges alkalmakkor. Bubby néha előveszi a régi magnót, amit az apámtól kaptam, és kazettáról az unokatestvérem esküvőjén játszott muzsikát hallgatja újra és újra, halkan, hogy meghallja, ha jön valaki. A hallból érkező legkisebb neszre azonnal lekapcsolja.

Az apja kohén volt, mondja. Családfáját egészen a Templom papjaiig tudja visszavezetni. A kohénok gyönyörű, mély hangjukról ismertek. Zeidy a világ minden kincséért sem tudna kipréselni egyetlen ép hangot sem, de szívesen énekli azokat a dalokat, amiket még az apjától hallott Európában, a hagyományos sábeszdallamokat, melyeket öregesen kopott hangja rekedt morgássá torzít. Bubby csak a fejét rázza, ahogy a próbálkozásait hallgatja. Már régen lemondott arról, hogy együtt énekeljen Zeidyvel. Zeidy mindent hamisan énekel, hangos, színtelen károgása mindenki másnak a hangját elnyomja, a dallamra meg rá se lehet ismerni. Csak az egyik fia örökölte az ő hangját, mondja Bubby. A többieké olyan, akár az apjuké. Elújságolom, hogy az iskolai kórusban szólót bíztak rám, és talán én is az ő családjától örököltem az erős, tiszta hangomat. Azt akarom, hogy Bubby büszke legyen rám.

Bubby sosem kérdezi, hogy megy az iskola. Nem törődik vele, hogy mit csinálok. Mintha valójában nem is akarná tudni, ki is vagyok én. De ő mindenkivel ilyen. Gondolom, azért, mert az egész családját kiirtották a koncentrációs táborban, és már nincs hozzá energiája, hogy érzelmileg kötődjön bárkihez is.

Csak amiatt aggódik, eleget eszem-e, elég vastagon megvajazott rozskenyeret, elég sok tányér sűrű zöldséglevest, elég szaftosan fénylő almás rétest tüntetek-e el. Bubby folyton valami ételt dug az orrom alá, gyakran a legalkalmatlanabb pillanatokban is. Egyél egy kis pulykasültet reggelire. Kóstold meg azt a káposztasalátát – éjfélkor. De csak olyan ennivaló van a háznál, amit ő főz. Nincsenek csipszeszacskók a kamrában, még gabonapelyhes dobozok sem. Amit Bubby házában felszolgálnak, azt mind frissen, saját kezűleg készítette.

Zeidy az egyetlen, aki az iskoláról kérdez, de többnyire csak az érdekli, hogy rendesen viselkedem-e. Csak azt akarja hallani, hogy megfelelően viselem magam, nehogy valaki engedetlenséggel vádolja az ő unokáját. A múlt héten, jom kippur előtt azt tanácsolta, hogy bánjam meg a bűneimet, hogy megtisztulva, csendes, istenfélő fiatal lányként kezdhessem az évet. Ez volt az első böjtöm; bár a Tóra szerint csak tizenkét éves koromtól számítunk nőknek, a lányok próbaképpen már tizenegy évesen böjtölni kezdenek. Mire átlépem a felnőttkor küszöbét, új szabályok garmadáját kell megtanulnom. Az előttem álló évet a felkészüléssel kell töltenem.

A következő ünnepig, a szukkotig már csak néhány nap maradt. Segítenem kell Zeidynek felépíteni a szukkát, a kis fabódét, ahol nyolc napon át étkezni fogunk. A bambuszból készült tető felhelyezéséhez szüksége van valakire, aki adogatja a rudakat, miközben ő fenn kuporog a létra tetején, és a frissen összeszögelt lécvázra helyezve a helyükre görgeti a nehéz rudakat. A peckek, csapok, tiplik hangos csattanással ugranak a helyükre. Valahogy mindig rám marad ez a munka. Ott kell állnom a létra lábánál, és egyenként Zeidy kinyújtott kezébe adni az összes rudat. Egy idő után eléggé elunja az ember.

Azt azért szeretem, ha hasznosnak érezhetem magam. A bambuszrudak legalább tízévesek, és év közben a pincében tartjuk őket, mégis még mindig érezni friss, édes illatukat. Ide-oda görgetem őket a két tenyerem között, hűvös a tapintásuk, a felületük kifényesedett a sok fogdosástól. Zeidy egyenként, óvatos, de céltudatos mozdulattal emeli fel őket. Nem sok házimunka akad, amit Zeidy hajlandó elvégezni, de az ünnepi előkészületekből mindig kiveszi a részét. A szukkot az egyik kedvenc ünnepem, mert kint lehetek a friss, őszi levegőn. Ahogy a napok rövidülni kezdenek, valósággal magamba szívom a nap összes sugarát, és minden időmet Bubby házának verandáján töltöm, még ha több réteg pulóvert is kell felvennem a csípős időben. Heverek a három összetolt székből alkotott fekhelyemen, arcomat a szorosan egymás mellett álló barna bérházak közt behatoló napsugarakba mártom. Nincs megnyugtatóbb érzés, mint az őszi napsugár bágyadt érintése a bőrömön; egészen addig kint maradok, amíg az utolsó fakó sugárnyaláb el nem tűnik a kopár, porlepte láthatáron.

A szukkot sokáig tart, de a közepe táján van négy nap, amire csak kevés szertartás esik. A chol hámoédnek nevezett napok, amelyeken nincs érvényben az autóvezetésre vagy a pénzköltésre vonatkozó tilalom, általában úgy telnek, mint a közönséges hétköznapok, kivéve, hogy nem szabad dolgozni, ezért az emberek ilyenkor általában nagy családi kirándulásokat szerveznek. Az unokatestvéreim mindig elutaznak valahova a chol hámoéd idején, és általában én is hozzájuk csapódom ilyenkor. Tavaly Coney Islandre mentünk. Idén Mimi azt mondja, hogy korcsolyázni akar a parkban.

Mimi azon kevés unokatestvéreim egyike, akik kedvesek hozzám. Gondolom, azért, mert az apja elvált az anyjától. Az anyja nemrégiben hozzáment egy másik férfihoz, aki nem tartozik a családhoz, Mimi pedig továbbra is gyakran megfordul Bubbynál, mert itt találkozik az apjával, a nagybátyámmal, Sinaijal. Néha úgy látom a családomat, mintha ketté lenne osztva, az egyik oldalon a tökéletes emberek, a másikon a problémásak állnak. Velem csak azok állnak szóba, akik problémásak. De nem bánom, mert Mimivel remekül megértjük egymást. Középiskolás, és már egyedül utazik, mézszínű haját nagy hullámokba csavarja.

Két fárasztó nap után, amikor Bubbynak segédkeztem az ünnepi ételek tálalásában, hordtam-vittem a tálcákat a konyhából a szukkába és vissza, végre elérkezik a chol hámoéd. Mimi reggel értem jön. Már felöltözve várom. Pontosan követtem az utasításait: a kötött harisnyanadrágra zoknit, a blúzom fölé vastag pulóvert húztam, a kezemen meleg kesztyű, a fejemen sapka. Puffadtnak és esetlennek látom magam, de a hideg ellen jól felkészültem. Mimi viszont csinos, grafitszürke gyapjúkabátot visel bársonygallérral, hozzá bársonyból készült kesztyűt, én pedig irigykedem, amiért olyan elegáns. Úgy nézek ki mellette, mint valami kismajom, az egyujjas kesztyű súlya lehúzza a karomat. Komikus látvány.

A korcsolyázás pazar mulatság. Eleinte bizonytalanul imbolygok a bérelt korcsolyával, az első köröket a pályát körülvevő falra tapadva teszem meg, de gyorsan belejövök, és amikor kezdek ráérezni az ízére, olyan, mintha repülnék. Váltott lábbal hajtom magam, aztán lehunyom a szemem, és csak élvezem a siklást, a hátamat pont olyan szögben tartva, ahogy Mimi mutatta. Sohasem éreztem még ennyire szabadnak magam.

A pálya széléről nevetést hallok, de távolról jön a hang, elnyomja a fülem mellett süvítő levegő surrogása. Csak a jeget karcoló korcsolyák zaját hallom; magával ragad a mozgás mámora. Az ismétlődő mozdulatok transzszerű állapotba ringatnak; azt kívánom, bárcsak sose múlna el ez az érzés, bárcsak az egész élet így telne el. Valahányszor kinyitom a szemem, mindig arra számítok, hogy valami távoli helyen találom magam.

Két óra telik el így, mire ráeszmélek, hogy farkaséhes vagyok. Újfajta éhség ez, talán az egészséges fáradtságból ered. Életemben először kellemes érzésként élem meg az ürességet. Mimi kóser szendvicseket csomagolt nekünk. A pálya melletti padra kuporodva nekilátunk az evésnek.

Miközben lelkesen falom a tonhalkrémes rozskenyeret, egy családot pillantok meg a mellettünk álló piknikasztalnál. Az egyik kislány nagyjából egyidős lehet velem. Őt bezzeg szépen felöltöztették a korcsolyázáshoz: a blúza jóval rövidebb az enyémnél, vastag harisnyája élénk színben pompázik. Még prémes fülvédője is van.

Egymásra nézünk, ő kissé közelebb csúszik hozzám a pad ülőkéjén. Elém tartja összezárt öklét, és amikor szétnyitja, látom, hogy ezüstpapírba csomagolt cukorka csillog rajta. Sosem láttam még efféle édességet.

– Zsidó vagy? – kérdezem, mert tudnom kell, kóser-e a bonbon.

– Aha – bólint. – Héber iskolába járok, meg minden. Tudom az alefbétet is. Stephanie a nevem.

Óvatosan elveszem a kezéből a bonbont. Hershey’s – ez áll rajta. A hersh jiddisül szarvast jelent. Gyakori férfinév. Az ey végződést becézésül teszik hozzá. Találgatom, miféle ember lehet ez a Hershey, és vajon a gyerekei büszkék-e rá, amikor a csokoládépapírra nyomtatva látják a nevét. Bárcsak ilyen apám lehetne! Mielőtt még kicsomagolhatnám, hogy megnézzem, mi van a papírban, Mimi szigorú pillantást vet rám, és figyelmeztetően rázza a fejét.

– Köszönöm – pillantok Stephanie-re, és a markomba szorítom a csokoládét. Ő felveti a fejét, és visszaszalad az asztalához.

– Nem eheted meg azt a csokit – jelenti ki Mimi, mihelyt Stephanie hallótávolságon kívül kerül. – Nem kóser.

– De ő is zsidó! Ő maga mondta! Miért nem ehetem meg?

– Mert nem minden zsidó ragaszkodik a kóserhez. És még ha kósernek is tartja, lehet, hogy nem elég kóser. Látod azt a mintát a csomagolópapíron? OUD van ráírva. Ez azt jelenti, hogy kóser tejtermék. Csakhogy nem cholov Yisroel tejtermék, vagyis a tej nem ment át a megfelelő rabbinikus ellenőrzésen. Zeidy felháborodna, ha ilyesmit vinnél haza.

Mimi kiveszi a csokit a kezemből, és a mellettünk álló szemetesbe dobja.

– Majd szerzek neked másik csokit – mondja. – Később, amikor hazamegyünk. Kóser csokit. Ehetsz La-Hit nápolyit. Szereted, ugye?

Csalódottan bólintok. Miután megettem a tonhalas szendvicset, óvatosan Stephanie-re nézek, aki a műanyag padlón ugrál. Korcsolyájának fogazott elülső része tompa puffanást hallat, ahogy a lába földet ér. Profi módon egyensúlyoz a korcsolya hegyén. Hogy lehet az, hogy valaki zsidó, és nem tartja a kósert? – töprengek. Hogy lehet, hogy valaki tudja az alefbétet, és mégis Hershey csokoládét eszik? Nem tud jobbat?

Chaya néni a legrosszallóbb arckifejezését ölti magára. Mellettem ül az ünnepi asztalnál, tanít, hogyan kell szürcsölés nélkül levest enni. Olyan rémisztő a pillantása, hogy egy életre megjegyzem a leckét. Rettegek attól, hogy magamra vonjam a figyelmét, mert abból sosem sül ki semmi jó. Chaya néni életem minden fontosabb döntése mögött ott áll, pedig egy ideje nem látom túlságosan gyakran. Egy ideig Chayánál laktam, miután anyám örökre elrobogott a kis fekete Hondáján. Az egész utca megnézte az autóját, a szomszédok kidugták a fejüket az ablakon, nehogy elmulasszák a látványosságot, a nőt, aki autót vezet. Alighanem ő volt az első nő Williamsburgben, aki erre vállalkozott.

Nagyon nem szerettem Chayánál lakni. Ha sírtam, kiabálni kezdett, de minél erősebben próbáltam visszafojtani a könnyeimet, annál sűrűbben potyogtak, mintha el akartak volna árulni. Könyörögtem, hadd költözhessek Bubbyhoz, és bár a nagyszüleim öregek voltak és már rég felnevelték a gyerekeiket, végül megengedték, hogy visszamenjek hozzájuk. Zeidy továbbra is Chaya tanácsaira hagyatkozik a nevelésem dolgában, és én azon töröm a fejem, vajon miért tartja mindenki akkora szakértőnek Chayát ezen a téren, mikor a három lánya, mihelyt elvégezték az iskolát, szedte a sátorfáját, és férjhez ment; ma Borough Parkban élnek.

Szukkot előtt Bubby felküld Chayához a negyedik emeletre, hogy segítsek az ünnepi nagytakarításban. Chaya egérfogókat helyezett ki, mert bár a rágcsálóirtó hetente kétszer is jön, az egérprobléma továbbra is fennáll, mint mindenütt a mienkhez hasonló, régi williamsburgi házakban. Chaya sárga mogyoróvajat ken a ragadós, szintén sárga tálcákra, melyeket aztán a bútorok alá csúsztat. Amikor betoppanok hozzá, éppen a csapdákat ellenőrzi. Partvissal kotorja elő az egyiket a tűzhely alól, és a kétségbeesett cincogásból tudom, hogy az a kaparászás, amit az imént hallottam, egy csapdába esett egértől származik. Ha egyszer beleragadt, többé nem lehet leszedni onnan, én pedig azt kívánom, bárcsak lenne kíméletesebb megoldás, mondjuk olyan, mint amikor befőttesüveggel megfogjuk a lakásba tévedt bogarat, és elengedjük az utcán. De mielőtt egy szót szólhatnék, Chaya felkapja a csapdát, és egyetlen gyors, erőteljes mozdulattal félbehajtja, két tenyere között összepréselve az egeret.

Egy pillanatra földbe gyökerezik a lábam. Sosem láttam még, hogy valaki ilyen élvezettel végezzen egy egérrel. Ha Bubby olykor-olykor talált egyet, többnyire döglötten, nejlonzacskóba csavarta, és levitte a ház előtt álló kukába. Néhány hónappal azelőtt kihúztam az egyik komódfiókot, és egy egész egércsaládot találtam benne. Az összehajtogatott pulóverembe fészkelte be magát a kilenc rózsaszín, csupasz teremtmény, akkorák, mint a hüvelykujjam; elégedetten mászkáltak az alufólia-cafatok és papírdarabok között, amit gondolom, az anyjuk hordott oda nekik. Egy hétig hagytam őket, nem mondtam el senkinek, mit találtam. Aztán egyszer csak eltűntek. Ostoba módon hagytam, hogy kilenc ivarérett egér grasszáljon szabadon a házban, miközben Bubbynak folyton főtt a feje, hogy miként szabaduljon meg tőlük.

Nem mintha szeretném az egereket. Csak nem szeretek gyilkolni. Zeidy úgy gondolja, az ilyenfajta együttérzés, mint az enyém, nem helyénvaló. Az együttérzés jó dolog, csakhogy én nem azokkal érzek együtt, akik arra méltók lennének. Azokat sajnálom, akiket vagy amiket nem kellene. Inkább az emberek iránt kellene együttérzőbbnek mutatkoznom, akik azon igyekeznek, hogy felneveljenek engem, mondja. Arra kellene törekednem, hogy ő, Zeidy büszke lehessen rám.

A nagynénéim és nagybátyáim egytől egyig igen kemény kézzel bánnak a gyerekeikkel. Kigúnyolják, megszégyenítik őket, ordibálnak velük. Ez a chinuch, a gyermeknevelés zsidó módja, amit a Tóra ír elő. A szülők spirituális feladata, hogy gyermekeiket istenfélő, a törvénynek engedelmeskedő zsidókká neveljék. Ezért amíg ezt a célt szolgálja, a fegyelmezés minden formája megengedett. Zeidy gyakran emlékeztet, hogy ha szigorú büntetésben részesíti valamelyik unokáját, azt kizárólag kötelességtudatból teszi. Valódi haragot nem szabad éreznie a nevelőnek, mondja, de mímelnie kell, mert ezt követeli a chinuch. Ebben a családban mi nem ölelkezünk, nem puszilkodunk. Nem mondunk bókokat, hanem árgus szemmel figyeljük egymást, és mindig készen állunk rámutatni a másik fizikai vagy spirituális hiányosságaira. Ez, mondja Chaya, az igazi együttérzés: egymás spirituális üdvének szem előtt tartása.

Chaya az összes családtag közül az én spirituális üdvömet tartja leginkább szem előtt. Ha látogatóba érkezik Bubbyhoz, éles karvalypillantásokat lövell felém, és minden percben felhívja a figyelmemet valamire, amit rosszul csinálok. Ha ott van a közelemben, a szívem hevesen ver, a fülemben pedig dobol a vér, de olyan erővel, hogy zúgása még Chaya hangját is elnyomja. Persze más családtagok részéről is bőven érkezik kritika. Rachel nénikém is olyan pillantásokkal méreget, mintha összekoszoltam volna az arcomat, Sinai bácsikám pedig meglegyinti a fejemet, ha az útjában vagyok. Chaya mindig egyenesen a szemembe néz, ha hozzám beszél, ajkát keményen összepréseli, sosem tudom, hogy haragszik-e vagy bosszankodik-e valamin, mert egyikre sem találok okot, hiába keresem. Mindig drága, kifinomult ízléssel összeválogatott ruhadarabokban jár, és valahogy sosem piszkolja össze magát, semmije sem lesz gyűrött, akkor sem, ha felszolgál az asztalnál vagy takarít. Amikor véletlenül a galléromra csorog a leves a kanalamból, bosszúsan csettint a nyelvével. Valami azt súgja, élvezi, ha félelmet kelthet bennem; élvezi, hogy hatalma van felettem. A többiek mintha semmit sem érzékelnének abból, amit irántuk érzek, de Chaya tudja, hogy félek tőle, és ez elégedettséggel tölti el. Időnként próbál nyájasnak mutatkozni, de mézesmázos hangjának ellentmond résnyire szűkült, világoskék szemének villanása. Megkérdezi, van-e kedvem segíteni cseresznyés pitét sütni, aztán éles pillantással figyeli minden mozdulatomat, ahogy a tésztát gyúrom a nagy acéltálban, mintha azt lesné, mikor követek el valami ballépést.

Chaya az egyetlen valódi szőke a családban. Bár van két másik nagynéném is, akik szőke parókát hordanak, róluk mindenki tudja, hogy a hajuk már akkor fakulni kezdett, amikor férjhez mentek. Egyedül Chayának van valódi szőke haja, bőre világos, egyenletes tónusú, a szeme jégkék. Williamsburgben elég ritkán látni ezt a típust, és Chayáról lerí, hogy nagyon büszke a szépségére. Néha citromlevet locsolok a fejemre és végigcsorgatom a hajtincseimen, hátha kivilágosodnak, de semmiféle változást nem tapasztalok. Egyszer Cloroxot kentem néhány fürtömre, az használt, de féltem, mi lesz, ha észreveszik az emberek, mert igencsak feltűnő volt. Nálunk tilos a hajfestés, és ha új, aranyszőke tincseim láttán valaki a szájára vesz, semmit sem tehettem volna a pletyka ellen.

Chaya rábeszélésére Zeidy beleegyezett, hogy nagynéném újabb pszichiátert keressen nekem. Eddig kettőnél is jártunk, mindkettő ortodox zsidó volt, Borough Parkban rendeltek. Az első azt mondta, normális vagyok. A másik mindent továbbadott Chayának, amit neki mondtam, ami miatt többé nem voltam hajlandó megszólalni. Egy ideig próbálkozott még, aztán feladta. Chaya azt mondja, ezúttal női orvost keresett nekem.

Tökéletesen megértem, amiért olyan orvoshoz visz, aki őrülteket kezel. Nem lennék meglepve, ha kiderülne, én is elmebeteg vagyok. Arra számítok, hogy egy nap én is habzó szájjal ébredek, mint a nagy-nagynéném, Esther, aki epilepsziás. Hiszen Chaya azt állítja, hogy anyám oldaláról ilyen hajlamot örököltem. Valóban, ilyen génekkel aligha remélhetem, hogy ép elmével rendelkezem. Csak azt nem értem, hogy ha ezek az orvosok tudnak segíteni, akkor a szüleimet miért nem küldik el hozzájuk? Vagy ha már megtették és nem segített, miből gondolják, hogy rajtam segíteni fog?

A doktornőt Shifrának hívják. Papírlapra nyomtatott táblázatot mutat, amit ő enneagramnak hív. A kilenc személyiségtípus leírása található a táblázatban, és elmagyarázza, hogy bár mindannyian a kilenc típus valamelyikéhez tartozunk, „szárnyaink” átnyúlnak a többi személyiségtípusba is. Az embernek négy, öt, hat szárnya is lehet.

– A négyes az individualista – magyarázza. – Te is ide tartozol.

Csodálkozom, hogy milyen gyorsan sikerült beledugnia valamelyik skatulyába; a találkozásunk első tíz perce elég volt hozzá, hogy lássa, kivel van dolga. Nem tudom biztosan, baj-e vagy sem, ha valaki individualista, magának való és visszahúzódó természetű, ahogy ő mondja. Ez az a neurózis, amit Chaya ki akar verni belőlem, hogy ugyanolyan rideg, fegyelmezett, és mindenekfelett alkalmazkodó személyiséggé formálhasson, amilyen ő maga is?

Kirohanok a rendelőből, amit az „orvos” nyilván annak bizonyítékaként értékel, hogy valóban problémám van, amit meg kell oldani; deviáns személyiség vagyok, akinek terápiára van szüksége. Fel-alá járkálok a Sixteenth Avenue-n, nézem a lányokat és asszonyokat, akik a sábeszre készülve vásárlásaikat intézik. Halszag szivárog a mocskos lefolyócsatornákból. Elhúzom az orromat. Nem értem, miért nem vagyok olyan, mint a többi lány, akiknek láthatóan a vérükben van a jó modor. Még a gondolataik is halkak és jól neveltek, látom rajtuk. Az én arcomról ellenben bárki leolvassa, amit gondolok. És hiába nem mondom ki hangosan, bárki láthatja rajtam, hogy csupa tiltott dologra gondolok. Igazság szerint most, ebben a pillanatban is tilosban járnak a gondolataim, mert azt forgatom a fejemben, hogy csak nagyjából másfél óra múlva kell visszatérnem Williamsburgbe, a könyvtár meg, ami előtt oly sokszor elmentem már, mindössze néhány utcányira van innen, északi irányban. Ezen a környéken, ahol senki sem ismer, nagyobb biztonságban vagyok, nem kell attól tartanom, hogy valaki felismer.

A könyvtárban csend és nyugalom honol, semmi sem zavarja meg a gondolataimat, amelyek kitöltik a teret a magas mennyezet alatt. A könyvtáros a gyermekkönyvek részlegénél tesz-vesz, ahol most – istennek hála – senki sincs. Szeretem a gyerekrészleget, mert itt le lehet ülni, és a könyvek az asztalra készítve várnak rám. A könyvtárosok mindig mosolyognak, amikor meglátnak, és bátorító pillantásokat küldenek felém.

Olvasójegyem nincs, ezért a könyveket nem vihetem magammal. Bárcsak megtehetném! Ha olvashatok, mérhetetlen boldogságot érzek, és szabadnak érzem magam. Ha mindig lehetne nálam könyv, egészen elviselhető lenne az élet.

Néha az az érzésem, hogy akik ezeket a könyveket írták, megértenek engem, sőt egyenesen rám gondoltak írás közben. Másképpen mivel lenne magyarázható, hogy oly sok közös vonás figyelhető meg például Roald Dahl hősei és köztem: az ő szereplői is mind koravén gyerekek, akiket üldöz a balsors, és akiket szűk látókörű családjuk félreért és elhanyagol.

Miután elolvasom a James és az óriásbarackot, arról képzelgek, hogy én is egy gyümölcs mélyéből bukkantam elő, amely Bubby kertjében termett. Mintha az egész irodalom a gyerekekért lenne, furcsa, meg nem értett gyerekekért, amilyen én is vagyok; mintha azért születnének a könyvek, hogy elrepítsék a gyerekeket abba a varázslatos seholországba, ahova valójában valók. Ott aztán ráébrednek, hogy a régi életük csak tévedés volt, hogy sokkal szebb és fontosabb dolgok várnak rájuk, mint amilyeneket addig láttak. Titokban én is arra várok, hogy egy gödörbe zuhanva Csodaországban találom majd magam, vagy a ruhásszekrényen át Narniába jutok. Mi másban bízhatnék? Ebben a világban nyilvánvalóan sosem lelhetek otthonra.

Keresztbe vetett lábbal, várakozásteli élvezettel olvasom Matilda történetét, aki egy nap ráébred titkos képességeire. Úgy látszik, minden történetben elérkezik az a sorsfordító pillanat, amikor minden remény szertefoszlani látszik, de amikor már senki sem számít rá, mégis jóra fordul minden. Vajon egyszer én is ráébredek, hogy különleges képességekkel rendelkezem, amelyeket egész életemben eltitkoltak előlem? Lehet, hogy most, ebben a pillanatban is itt szunnyad bennem az a képesség? Ha így volna, minden értelmet nyerne; én is olyan lennék, mint Matilda, és a végén Czukor kisasszony elvinne magával.

A gyerekkönyvekben minden történetnek jó a vége. Mivel felnőttkönyveket még nem olvastam, természetesnek veszem, hogy ez a forgatókönyv magára az életre is érvényes. A képzelet birodalmában az a szabály, hogy a gyermek csak azt a világot fogadhatja el, amit igaznak és jónak tart. Sokáig vártam, hogy valaki értem jöjjön és kiszabadítson, pontosan úgy, ahogy a mesében. De be kellett látnom, hogy senki sem fogja felvenni az üvegcipellőt, amit elveszítettem.

Az üres fazék kong a leghangosabban. Mindenkitől ezt hallom, Chayától éppúgy, mint a tanártól az iskolában, és ezt olvasom a jiddis tankönyvekben is. Minél nagyobb hangja van egy nőnek, annál valószínűbb, hogy üres lelkű teremtés. Csak az üres edény visszhangzik, ha megkopogtatják; a teli edény nem ad hangot; túlságosan tele van tömve ahhoz, hogy csengjen-bongjon. Sokféle szentenciát hallottam gyerekkoromban, de ez fájt valamennyi közül a legjobban.

Tényleg igyekszem, de nem tehetek róla, természetemnél fogva hajlamos vagyok visszabeszélni a felnőtteknek. Nem okos dolog, tudom, hogy mindig az enyém kell legyen az utolsó szó. Ebben a zűrös világban könnyebben boldogulnék, ha megtanulnám befogni a számat. De hiába, képtelen vagyok szó nélkül elmenni a helytelen dolgok mellett, amiket tapasztalok. Muszáj megjegyzést fűznöm tanáraim minden nyelvtani hibájához, vagy ha tévesen idéztek valamit. Az igazság iránti, megmagyarázhatatlannak tűnő elkötelezettség indított erre. E miatt a viselkedés miatt ragadt rám, hogy mechitsef vagyok, szemtelen.

Mostantól Szatmár-iskolába fogok járni. Chaya már eldöntötte, melyik osztályba kerülök, ugyanis ő az elemi iskola igazgatónője. A többi diák eleinte irigykedett rám, azt hitték, a tanárok kivételezni fognak velem, pedig az az igazság, hogy az iskola újabb alkalmat adott Chayának arra, hogy megpróbáljon betörni, és beáruljon a nagyszüleimnek. Azt mondja, abba az osztályba tett, ahol okos gyerekek vannak, nehogy túlságosan könnyű legyen a dolgom. Tizenkét hatodikos osztály van, mindegyiknek van valami különleges tulajdonsága, egyedi sajátsága. Az én osztályomba járó lányok mind rendkívül szorgalmasak, és nem értik, miért akarok én mindig valami izgalmasat kitalálni.

Halkan kopogtatom a ceruzámmal az asztal lapját, miközben a tanár az arra a hétre rendelt Tóra-adagot magyarázza. Nos, ha ő kicsit sem képes érdekessé tenni az órát, majd én azzá teszem.

Két hete valaki egy döglött egeret pillantott meg a radiátor alatt. Kitört a pánik; a lányok egymást taposva menekültek az osztályteremből. Irtóztató volt a bűz. Emlékszem, Chaya lejött a negyedik emeleten lévő irodájából, hogy lássa, mi ez a felfordulás. Lassan az osztályterem hátulja felé indult, cipőjének vaskos sarka hangosan kopogott a parkettán, karját összefonta szálegyenes dereka mögött. A sálat, amivel eltakarta rövid, szőke parókáját, hátradobta a válla felett, majd mélyre hajolva benézett a radiátor alá. Amikor felegyenesedett, kesztyűs kezének két ujja között valami fonnyadt, löttyedt dolog himbálódzott. Valaki fojtott sikolyt hallatott mellettem. Chaya ajkát összeszorítva, szemöldökét megvetően felvonva lezárható nejlonzacskóba tette a tetemet. Még a tanárnő is belesápadt a látványba, és jól láthatóan reszketett. Én voltam az egyetlen, akinek nem akadt el a szava a döbbenettől.

Én magam sem tudnám megmondani, miféle nő a nagynéném. Nem vér szerinti családtag, a múltjáról pedig szinte semmit sem tudok. Csak annyit látok, hogy a gyerekei is éppolyan furcsák, mint ő. Ugyanaz a hűvös, fennhéjázó modor, ugyanaz a merev testtartás jellemzi őket. Chaya láthatóan roppant büszke rájuk. Úgy bánik velem, mintha nekem sosem fájna semmi, és természetes módon képes vagyok megfelelni a velem szemben támasztott elvárásoknak. Néha azt gondolom, igaza van, de akkor sem vagyok képes arra, hogy az örömnek még a lehetőségéről is lemondjak, és úgy éljek, ahogy ő, mindenféle érzelem nélkül. Meg vagyok győződve arról, hogy a mély érzésekre való képességem tesz rendkívülivé; ez az én belépőjegyem Csodaországba. Bármikor előfordulhat, hogy ott találom az éjjeliszekrényemen az üvegcsét, benne a tinktúrával, rajta felirat: IGYÁL MEG! De addig ide vagyok bezárva, ebbe az osztályterembe. Rá kell jönnöm, hogyan siettethetem az idő múlását.

Mi lenne, ha újabb egeret találnánk? Ceruzám hegye halkan kopog a padon. Aztán hirtelen bevillan a nagy ötlet, amitől hűvös borzongás fut végig a gerincemen. Mi lenne, ha… de nem, azt nem lehet. Vagy talán mégis… de nem, túlságosan kockázatos. Azt állítani, hogy egeret láttam, pedig nem is volt ott semmi? Végül is mi bajom lehet belőle? Talán bizony nem szabad megijedni, ha az ember azt látja, hogy egy egér szalad keresztül a termen? Ki vádolhatna azzal, hogy előre kiterveltem az egészet? Lábam ütemesen remeg az ideges várakozástól. Jó, jó, de hogyan csináljam? Megvan! Le fogom ejteni a ceruzámat, aztán mikor lehajolok, hogy felvegyem, felugrom a székem tetejére, és sikítani kezdek: „Egér! Egér!” Igen, ezt fogom kiabálni, többre nincs is szükség.

A gyomrom görcsbe rándul az izgalomtól, ahogy lassan a pad széle felé gurítom a ceruzát, várom a csattanást, amivel földet ér, közben unott arcot vágok, nehogy eláruljam magam. Benyúlok a pad alá, hogy felvegyem a ceruzát. Egy pillanatig úgy maradok, a pad alá kuporodva, majd egy kínos, habozással telt másodperc után sikítva felugrom a székre:

– Egér! Egeret láttam!

Az osztály egy pillanat alatt felbolydul, mint a méhkas; a lányok sikítozva ugrálnak a pad tetejére, nehogy hozzájuk érhessen a veszélyes szörnyeteg. Még a tanárnő sem titkolhatja, hogy halálra rémült. Leküldi a hetest, hogy szóljon a pedellusnak. Addig mindenesetre nem lesz tanulás, míg a pedellus át nem vizsgálja, és egérmentesnek nem nyilvánítja az osztálytermet. Merthogy a történet így ér majd véget, afelől szemernyi kétségem sincs.

A pedellus megérkezik, és kérdezgetni kezd, próbál rájönni, hol tűnhetett el az egér, merre lehet a lyuk. Attól nem tartok, hogy kételkedni fog a szavamban, hiszen el sem tud képzelni olyasmit, hogy egy jó magaviseletű szatmári kislány ekkora komiszságot követhessen el. Vagy talán azért hisz nekem, mert olyan rémületet lát az arcomon, amiről el sem tudja képzelni, hogy színlelt is lehet. Valóban, őszintén meg vagyok rémülve. De nem az egértől, hanem a saját vakmerőségemtől.

A szünetben az osztálytársaim hideglelős kíváncsisággal tolonganak körülöttem, faggatnak, minden részletet tudni akarnak arról, amit láttam.

– Tudod, milyen sápadt voltál? – mondják. – Látszott rajtad, hogy nagyon megijedtél.

Ilyen jó színésznő lennék? Sápadt arc, reszkető kezek, és az a sikoly! Ha belegondolok, mire vihetném ilyen képességekkel! Hiszen képes vagyok elhitetni másokkal, hogy olyasmit érzek, amit valójában nem is érzek! Ez a gondolat mindennél jobban felvillanyoz.

Bubby és Zeidy Chayától értesülnek az incidensről. Jót nevetnek rajta, csak Chaya méreget gyanakodva, de nem szól egy szót sem. Életemben először diadalmas fölényt érzek vele szemben. Rezzenéstelenül állom a tekintetét. Akkor tehát ez az én különleges képességem. Talán nem tudok a gondolataimmal tárgyakat mozgatni, mint Matilda, viszont értek a színleléshez; olyan meggyőzően tudok hazudni, hogy sosem kell a leleplezéstől tartanom.

* * *

– Bubby, mi az, hogy szűz?

Bubby felnéz; a kreplach tésztáját gyúrja éppen az öntöttvas asztallapon. Fülledt meleg van, épp megfelelő a tészta készítéséhez. A tűzhely felől gomolygó gőztől párás ablak külső oldalát esőcseppek pettyezik. Lisztes ujjaim maszatos foltokat hagytak az olívaolajos üvegen, melynek címkéjén a művészien redőzött ruhát viselő nőalak mellett az „extraszűz” felirat olvasható.

– Hol hallottad te ezt? – kérdi Bubby. Hallom a hangján, hogy megdöbbenti a kérdésem, amiről azonnal tudom, hogy valami rosszat mondtam. Zavartan dadogni kezdek. – N-nem tudom, Bubby, nem emlékszem… – magyarázkodom, és gyorsan a fal felé fordítom az olívásüveget.

– Ez nem olyan szó, amit egy kislánynak ismernie kell – szögezi le Bubby, és hátramegy, hogy puszta kézzel feltekerje a finom, burgonyával és liszttel készült tésztát. Rózsaszín pamutból készült turbánja félrebillen, a csillogó strasszköves dísz a jobb füle fölé csúszik, és láthatóvá válik egy fehér hajtincse. Ha férjhez megyek, divatos, frottírból készült turbánt fogok viselni, amit elegánsan szögletes bogra kötök a fejem tetején, a tarkómat pedig simára borotválom, bár Bubby mindig panaszkodik, hogy viszket a bőre a túlságosan rövidre borotvált pihék miatt.

Bubby szívesen mesél arról, hogy Zeidy miként kérte meg őt arra, hogy borotválja le a haját. Amikor ez történt, már két éve házasok voltak. Zeidy egyik nap ezzel állított haza:

– Fraida – mondta –, szeretném, ha leborotválnád a hajadat.

– Drága jó férjem – vágott vissza ingerülten Bubby –, talán bizony elment a józan eszed? Nem elég neked, hogy parókával takarom el a hajamat, pedig ezt még a saját anyám se tette Európában, hanem most már azt akarod, hogy borotváljam is? Életemben nem hallottam még ekkora frumkeitet! Miféle szokás ez, leborotválni az asszony fejét?

– De Fraida – replikázott Zeidy –, a rebbe mondta! Ez az új szabály. Minden férfi ezt parancsolja a feleségének. Azt akarod, hogy én legyek az egyetlen férfi, akinek a felesége nem engedelmeskedik? Nü, hát ilyen szégyent akarsz hozni az egész családra? Azt akarod, hogy a rebbe megtudja, hogy én nem tudom rávenni a feleségemet a szabályok betartására?

Bubby színpadiasan felsóhajtott.

– Nü, és ki az a rebbe? Az én rebbém ugyan sose volt. És a te rebbéd se volt sose, a háború előtt. Most hirtelen új rebbénk lett? És mondd csak meg nekem, ki ez a rebbe, aki arra kötelez, hogy leborotváljam a fejemet, amikor az életben nem is látott még? Megmondhatod neki, hogy a te feleséged a legjámborabb asszony, olyan tisztességes és illemtudó, amilyet ő még sose látott, akkor is, ha van egy kis haj a fején.

De hiába tiltakozott Bubby, végül mégis be kellett adnia a derekát. Nekem mindig azt mondja:

– Azt hiszed, olyan nagy dolog volt az a borotválás? Egyáltalán nem az. Gyorsan hozzászoktam. Őszintén szólva sokkal kényelmesebb így, különösen nyáron.

Semmiség az egész, mondja. Néha úgy tűnik, mintha nemcsak engem, hanem önmagát is meg akarná győzni.

– Miért döntött úgy a rebbe, hogy a nőknek le kell borotválniuk a fejüket? – kérdezem. – Hiszen Európában senki sem csinálta!

Bubby egy pillanatig habozik.

– Zeidy szerint a rebbe azt akarja, hogy ehrlichebbek legyünk, ájtatosabbak, mint bármely zsidó, aki valaha élt. Azt mondja, hogy ha mindent megteszünk azért, hogy Isten büszke lehessen ránk, akkor többé nem fog bántani bennünket úgy, ahogy a háború idején tette. – Itt mindig elhallgat, és komoran maga elé mered, mint aki az emlékei közt kutat.

Nézem, ahogy a munkája fölé hajol, ahogy megigazítja a turbánját lisztes kezével, amely fehér foltot hagy a homlokán. Hozzálát, hogy négyzetekre vágja a kinyújtott kreplachtésztát, ráhalmozza a túrótölteléket, aztán félbehajtja a négyzeteket, hogy kis háromszögeket kapjon. A tűzhelyen álló, forró vízzel teli fazékba dobom a kreplachokat, és nézem, ahogy egymást félrelökdösve a felszínre emelkednek. Bárcsak visszaszívhatnám a kérdésemet, vagy legalább egy gut vurtot mondhatnék Bubbynak, valamit, amivel bebizonyíthatnám, hogy jó kislány vagyok, aki nem használ csúnya szavakat. De mit tegyek, nincs semmim, csak a kérdéseim.

– Ojvé – sóhajt Bubby, amikor kérdezősködni kezdek –, miért kell neked mindig mindent tudni? – Magam sem tudom, miért, de az igaz, hogy úgy érzem, muszáj tudnom. Tudni akarom, mik azok a könyvek, amiket a fehérneműs fiókban rejteget, például az olcsó, puha fedelű, amelyiknek az a mogorva arcú nő van a borítóján, de azt is tudom, oka van rá, ha dugdossa; ez az ő titka, és nekem meg kell őriznem azt a titkot.

Nekem is vannak titkaim. Bubby talán tud róluk, de nem fogja elárulni, ha én is megőrzöm az ő titkait. De az is lehet, hogy csak képzelem ezt az egész cinkosságot; lehet, hogy ez az egyezség egyoldalú. Vajon Bubby képes lenne kikotyogni a titkomat? Én az ágy alá rejtem a könyveimet, ő meg a fehérneműi közé, és évente egyszer, pészach előtt, amikor Zeidy átvizsgálja a házat és mindent felforgat, szorongva somfordálunk utána, rettegünk, hogy rábukkan a titkos kincseinkre. Zeidy ilyenkor még az én fehérneműs fiókomat is átkutatja. Csak akkor hagy fel a keresgéléssel, amikor mondom, hogy az az én személyes női holmim. Láthatóan nem kívánja beleártani magát a nők dolgába, és inkább a nagyanyám szekrényénél folytatja. Bubby ugyanúgy tiltakozik, mint én, amikor a fehérneműje közé túr. Mindketten tudjuk, hogy a világi könyveink jobban megbotránkoztatnák nagyapámat, mintha chámecet, kovásszal készült ételt találna. Bubby talán megúszná dorgálással, de nekem szembe kellene néznem nagyapám haragjának minden következményével. Amikor az én zeidém méregbe gurul, hosszú, fehér szakállának szálai úgy meredeznek, mint a lángnyelvek. Mintha a haragja hamuvá égetné a bűnöst.

– Der tumeneh shprach! – mennydörgi, ha véletlenül meghallja, hogy az unokatestvéreimmel angolul beszélek. A tisztátalan nyelv, mondja Zeidy, úgy hat a lélekre, mint a méreg. Az angol nyelvű könyvek olvasása még ennél is ártalmasabb; sérülékennyé teszi a lelkemet, és valósággal hívogatja a gonoszt.

Ma egészen furán érzem magam, ezért feledkeztem meg az angol nyelv tilalmáról. Ezen a héten új könyvet rejtegetek a matracom alatt, és hamarosan (amikor épp nem kell Bubbynak segédkeznem a kreplach készítésében) magamra csukom a szobám ajtaját, és akkor a kezembe vehetem végre a csoda szép, bőrkötésű kötetet, amelynek mámorító újkönyv-illata van. A Talmud fejezetei a tiltott angol fordításban; sok ezer oldal, amely heteken át tartó, bizsergető izgalmat ígér. El sem hiszem, hogy végre képes leszek megfejteni az ősi szöveget, amit éppen azért írtak olyan nehezen érthető nyelven, hogy távol tartsák a tudatlanokat, amilyen én is vagyok. Zeidy nem engedi, hogy héber nyelvű könyveket olvassak; a könyvszekrénybe zárva tartja őket, azt mondja, azok csak a férfiaknak valók, a lányoknak a konyhában a helyük. De én kíváncsi vagyok, hogy mi áll azokban a könyvekben, amelyek fölé nap mint nap, órákon át görnyed, szinte remegve a szellemi izgalomtól. A felhígított bölcsességek, amelyeket a tanárok löknek elénk az iskolában, csak növelik az éhségemet. Tudni akarom az igazságot Ráhelről, Akiva rabbi feleségéről, aki tizenkét éven át a legnagyobb szegénységben élt, vezette a házat, miközben a férje valahol idegen országban a Tórát tanulmányozta. Hogyan tudott a gazdag ember elkényeztetett lánya hozzászokni a nyomorhoz? A tanáraim azt mondják, szent volt, de szerintem ennél bonyolultabb a dolog; nem érem be ezzel az egyszerű magyarázattal. Miért ment férjhez egy olyan szegény, ráadásul tudatlan emberhez, amilyen Akiva volt akkoriban? Nem hiszem, hogy csak amiatt, mert jóképű volt, különben nem engedte volna el tizenkét évre. Kellett hogy legyen még valami oka, és ha senki sem mondja el nekem, akkor magamnak kell rájönnöm.

Múlt héten a Borough Parkban lévő Judaica könyvesboltban megvettem a Talmud Schottenstein-féle fordítását. Üres volt a kis bolt, amikor beléptem, csak a homályos ablaküvegen át beszűrődő keskeny fénypászma világította meg. Az ezüstös porszemeket mintha maguk a fénysugarak tartották volna a levegőben, lassan emelkedtek a mennyezet felé a fűtőtest felől érkező meleg hullámok hátán. Az ingatag könyvállványok árnyékába húzódva olyasmit motyogtam az eladónak, hogy a könyv az unokafivéremnek lesz, csak engem kértek meg, hogy megvásároljam. Nem tudtam, mennyire látszik rajtam az izgalom; biztosan a homlokomra van írva, hogy hazudok, legalábbis Zeidy mindig ezzel fenyegetőzik. „Der emes shteit oif di shteren”, mondja. Mindegy, milyen meggyőzően hazudsz, a homlokod elárul. Szinte láttam magam előtt, ahogy a bőrömbe karcolt szavak világítanak a sötétben, mint a neonfelirat a boltok homlokzata felett. Ha egy kósza szellő fellebbenti róla barna fürtjeimet, bárki láthatja.

Korábbi felderítőútjaim során megfigyeltem, hogy a New Utrecht Avenue-n lévő aprócska könyvesboltban sosincs egynél több eladó. Az is öreg volt már, reszketett a keze, a szeme vaksin pislogott, miközben papírba csomagolta az idomtalanul nagy kötetet. Alig akartam elhinni, hogy sikerült, hogy megúsztam. Az öreg bizonyára nem tudott homlokról olvasni, vagy kifejezéstelen, tompa tekintetemnek köszönhetően sikerült tökéletesen ostobának mutatnom magam.

Elvette a hatvan dollárt, melynek zömét egydollárosokban nyújtottam át neki, amiket bébicsőszködéssel kerestem. Körülményesen megszámolta, aztán bólintott.

– Gut – mondta. Mindent elkövettem, hogy kellőképpen hanyag testtartással távozzam a boltból, és csak akkor kezdtem ugrándozni fékevesztett örömömben, amikor jó néhány utcányira jutottam a bolttól. Remegett a térdem, miközben az autóbusszal hazafelé tartottam Williamsburgbe, olyan szédítően izgalmasnak éreztem a tettet, amit véghez vittem. Most nyilván mindenki látja rajtam, hogy csínyt követtem el, gondoltam. Az elülső részben ülő férfi szerencsére hátat fordított, de a vastag harisnyás, kendőbe csavart fejű nők vádlón meredtek rám meg az ölemben heverő vaskos csomagra.

A csomagot a mellemhez szorítva lépkedtem a Penn Streeten, a lábam még mindig remegett. A félelem és a diadalmámor elegye volt, amit éreztem. Kerültem a járókelők tekintetét, rettegtem, hogy beleszaladok valamelyik gyanakvó szomszédba. Mi lesz, ha valaki megkérdezi, mit cipelek? Kisfiúk mellett haladtam el, akik rozoga biciklijükkel karikáznak az utcán, a kamasz lányok kisebb testvéreiket tolták a nyikorgó kerekű babakocsikban. Mindenki a szabadba igyekezett ezen a szép, tavaszi napon; örökkévalóságnak tűnt, mire elértem a házunkig.

Azonnal a szobámba siettem, hogy a matracom alá rejtsem a könyvet; minden eshetőségre felkészülve egészen a falig toltam. Lesimítottam a lepedőt és a paplant, lejjebb húztam az ágytakarót, hogy egészen a padlóig érjen. Leültem az ágy szélére, és hirtelen olyan bűntudat fogott el, ami valósággal odaszegezett a helyemre.

Azt kívántam, bárcsak mindent elfelejtenék, ami aznap történt. Sábesz alatt végig úgy éreztem, mintha ott izzana a könyv a matracom alatt; fenyegetett, űzött, hívogatott egyszerre. Nem hallgattam csábító szavára; túlságosan veszélyes lett volna, túl sokan voltak a házban. Mit szólna Zeidy, ha tudná? Ezen még Bubby is megbotránkozna, tudom.

A vasárnap úgy terült el előttem, mint a lágy tészta, amelyről még nem tudni, milyen tölteléket rejt. Más feladatom nincs mára, mint hogy Bubbynak segítsek a főzésben, aztán egész délután azt csinálok, amit akarok. Bubbyt és Zeidyt meghívták az egyik unokatestvérem barmicvójára, ami azt jelenti, hogy legalább három órán keresztül zavartalanul magamban lehetek. Még egy szelet csokitorta is van a hűtőben, amelynek hiányát Bubby, amilyen lyukas az emlékezete, nyilván nem fogja észrevenni. Hát kívánhatok ennél többet?

Zeidy nehéz léptei elhalnak a lépcsőházban, én pedig a második emeleti szobám ablakából nézem, ahogy a nagyszüleim taxiba szállnak. Aztán óvatosan előhúzom a könyvet a matrac alól, és tiszteletteljes mozdulattal az íróasztalomra teszem. Viaszos, áttetsző papírra nyomtatták a sűrűn teleírt oldalakat, a Talmud eredeti szövege és az angol fordítás is megtalálható benne, a lapok alsó részén pedig a rabbinikus kommentárok olvashatók. A kommentárokat szeretem a legjobban; ezek a régen élt rabbik gondolatait rögzítik, akik a Talmud minden egyes szent mondatához hozzáfűzték a saját kiegészítéseiket.

A hatvanötödik oldalon a rabbik Dávid királyról és ebül szerzett feleségéről, Betsabéról vitatkoznak. Mindig is érdekelt ez a különös, titokzatos történet. Bizonyos utalásokból kitűnik, hogy Betsabé már férjnél volt, amikor Dávid szemet vetett rá, de Dávidnak annyira megtetszett, hogy szándékosan a frontvonalba küldte Betsabé férjét, Uriást, hogy megöljék a háborúban, ő pedig feleségül vehesse az asszonyt. Utána, amikor Dávid végre elvette szegény Betsabét törvényes feleségéül, belenézett a nő szemébe, és a pupillája tükrén megpillantotta a saját bűnét, és eliszonyodott, ha arra gondolt, mit tett. Ezután Dávid nem volt hajlandó újra találkozni Betsabéval; a nő élete hátralévő részét a királyi háremben elfeledetten, elhagyatottan élte le.

Értem már, miért nem szabad olvasnom a Talmudot. A tanáraim mindig azt mondták: „Dávid bűntelen volt. Dávid szent volt. Tilos rágalmazni Isten szeretett fiát és fölkent vezetőjét.” El sem hiszem, hogy ugyanarról beszélnek, akiről a Talmudban olvastam.

Miként arra rájöttem, Dávidnak nemcsak sok felesége, hanem rengeteg fiatal, hajadon szeretője is volt. Ezeket ágyasoknak hívták. Á-gyas, suttogom borzongva, de nem úgy hangzik, mint valami csúnya szó. Egy nő, aki ágyat vet. Ágyaz.

Betsabé nem volt ágyas, mert Dávid azzal tisztelte meg, hogy feleségül vette, de a Talmud azt mondja, hogy ő volt az egyetlen nő, aki nem volt szűz, amikor Dávid kiválasztotta magának. Az olívaolajos üvegen látható szép nőre gondolok, az extraszűzre. A rabbik azt mondják, hogy Isten csak szüzeket szánt Dávidnak, és hogy a nagy király megszentségtelenítése lett volna, ha Betsabéval marad, aki korábban már férjnél volt.

Dávid király a mérték, mondják, amellyel mindannyiunkat megmérnek majd a mennyben. Tényleg, vajon az én angol könyveim mennyit nyomnak majd a latban, ha egyszer megítélnek? Az ágyasokhoz képest?

Akkor még nem tudtam, de ebben a pillanatban elvesztettem az ártatlanságomat. Erre csak évekkel később jöttem rá. Eljön az a nap, amikor visszatekintek a történtekre, és akkor megértem, hogy amiként eljött az a pillanat az életemben, amikor ráébredtem az erőmre, volt egy olyan kitüntetett pillanat is, amikor megrendült a tekintélybe vetett hitem, és kezdtem a saját fejem szerint megítélni a világ dolgait.

Az ártatlanságom elvesztése volt az, ami miatt egyre nagyobb erőfeszítésembe került a színlelés. A saját gondolataim és a készen kapott elvek közötti ellentmondás egyre feszítőbbé vált. Ez a feszültség olykor felborzolta a máskor oly simának tűnő felszínt is, amit mások is észrevettek, és mindent elkövettek, hogy megóvjanak a kíváncsiság veszélyes csábításától.

Hiába a vekker csörgése, azon a hétfői reggelen bizony elalszom. Már 8:40-et mutat az óra, amikor felkelek, másra nincs is időm, mint hogy gyorsan magamra kapkodjam a ruháimat, mielőtt elrohanok otthonról. Felrángatom a vastag fekete harisnyát, amit Bubby előző nap kimosott, és a verandára kifeszített ruhaszárítón megszárított. Anyaga merev és hideg a fagyos őszi levegőtől, kényelmetlen, és csúf ráncokba gyűrődik a bokám és a térdem körül. A fürdőszobában a villanykörte hunyorgó fényénél vizsgálom a tükörben az orrom körül mutatkozó mitesszereket. A hajam csapzottan lóg, a szemem fakószürkének látszik püffedt szemhéjam mögött.

Elfelejtettem blúzt venni a pulóver alá. Új szabályt hirdettek a kötött holmik viselésére vonatkozólag, mostantól nem szabad közvetlenül a testünkre húzni a pulóvert. A tanáraink szerint kerülnünk kell a tapadós anyagokat most, hogy növekszünk. A blúz hiánya miatt bajba kerülhetek, de tíz perc múlva kilenc, ha most elindulok, még odaérhetek a reggeli imára, amit az ebédlőben tartunk. Nem engedhetem meg magamnak a késést; túl sok minden van már a rovásomon. Úgyhogy hagyjuk a blúzt, és gyerünk!

Abban a pillanatban viharzom be az iskolába, amikor az ügyeletes becsukja az imaterem ajtaját. Amikor észrevesz, felsóhajt; tudom, még nem döntötte el, hogy beenged-e, vagy az igazgatóiba küld, hogy átvegyem az intőmet a késésért. Alázatos mosollyal nyomakodom be a félig csukott ajtón.

– Köszönöm – lihegem, elengedve a fülem mellett a korholását.

Ma reggel az egyik nyolcadikos vezeti az imát. Becsusszanok az egyik üres helyre a hátsó sorban, Raizy mellé, aki éppen gubancos, barna haját fésüli. Ügyelek, nehogy ránézzek valakire, mindvégig az ölemben tartott imakönyvre szegezem a tekintetem, de képtelen vagyok koncentrálni, elhomályosulnak a betűk a szemem előtt. Mozgatom az ajkam, hogy amikor az igazgatóhelyettes végigsétál a padsorok között ellenőrizni, hogy figyelünk-e, azt higgye, imádkozom. Raizy becsúsztatja a fésűt az imakönyve lapja alá, és hangosan kántálva mondja a szöveget a többiek után.

Istenhez imádkozunk, a népünk istenéhez; mi Hásemnek nevezzük, ami szó szerint azt jelenti: a Név. Isten igazi neve annyira szent, hogy puszta kimondásával megidéznénk őt, ami a biztos halált jelentené. Ezért a valódi neve helyett olyanokat használunk, amelyek nem jelentenek veszélyt: a Szent Név, az Egy, az Egyedülvaló, a Teremtő, a Pusztító, a Vigyázó, Királyok Királya, az Egyetlen Bíró, az Irgalmas Atya, a Mindenség Ura, a Nagy Építész – Isten neveinek és tulajdonságainak hosszú listája van. Nekem pedig minden reggel alá kell rendelnem magam ennek az istenségnek, testestül-lelkestül. A tanáraim azt mondják, meg kell tanulnunk csendben lenni, hogy csak az Ő hangja zengjen bennünk. Isten ott él bennem, és egész életemet annak kell szentelnem, hogy tisztára súroljam a lelkem, lemossam róla a bűn minden nyomát, és érdemessé váljak arra, hogy Isten elfoglalja helyét a lelkemben. A bűnbánat mindennapos feladat; minden reggeli ima alkalmával előre megbánjuk az összes bűnünket, amit a nap folyamán el fogunk követni. Nézem a többieket, akik bizonyára őszintén hisznek a bennük élő gonoszban, mivel minden szégyen nélkül, sírva és jajongva rimánkodnak Istenhez, hogy űzze ki lelkükből a jetzer harát, a gonosz hajlamot.

Én is szoktam Istenhez beszélni, de nem az imán keresztül. Magamban beszélek hozzá, és még azt is bevallom, hogy nem azzal az alázattal járulok a színe elé, amivel kellene. Nem, én őszintén beszélek hozzá, mintha a barátom volna, és folyton szívességeket kérek tőle. Mégis úgy érzem, Isten és én jóban vagyunk, legalábbis viszonylag. Ma reggel, amikor mindenki szenvedélyesen hajlong körülöttem, nyugodtan állok a lányok tengerében, és arra kérem Őt, tegye elviselhetővé számomra ezt a napot.

Az a baj, hogy bárki belém köthet. A tanárok tudják, hogy nem vagyok fontos ember, és hogy senki sem fog a védelmemre kelni. Az apám nem rabbi, így ha valaki valamiért felhúzza magát, én vagyok számára a legmegfelelőbb bűnbak. Ügyelek, hogy fel se pillantsak a siddurból az ima alatt, bezzeg Chavie Halberstam, a rabbi lánya bármit megtehet, úgysem lesz következménye; a múltkor például a könyökével böködte a barátnőjét, Elkyt, hogy felhívja a figyelmét a tanárnő cipőtalpára tapadt vécépapírfoszlányra. Ha én tennék ilyet, azonnal lecsapnának rám. Ezért van szükségem Isten pártfogására; nincs senki más, aki kiálljon értem.

Amikor aznap reggel belépek a negyedik emeleten lévő osztályterembe, Mrs. Meizlish, a jiddistanár dühös homlokráncolással méreget. Én csak Mrs. Meizelnek, Mrs. Egérnek hívom a háta mögött. Nem tehetek róla, a neve valósággal könyörög azért, hogy tréfát űzzenek belőle, és mivel a tanárnő felső ajka felhúzódik a két metszőfoga felett, valóban valami rágcsálószerű vonást látok az arcán. Nem mondhatnám, hogy különösebben kedvelne.

– Nem húztál blúzt a pulóvered alá – vakkantja Mrs. Egér a nehéz, acélból készült tanári asztal mögül, és olyan lendülettel kapja felém a fejét, hogy vaskos fekete hajfonata meglibben, akár az ostor. – Arról ne is álmodj, hogy így a helyedre ülhetsz. Azonnal indulj az igazgatói irodába.

Lassan kihátrálok az ajtón. Voltaképpen örülök a száműzetésnek. Ha szerencsém van, az igazgató egész délelőtt elfoglalt lesz, én pedig elüldögélhetek az irodájában ahelyett, hogy végig kellene unatkoznom a jiddisórát. Sima ügy. Persze ordibálni fognak velem, talán haza is küldenek átöltözni. Ha Zeidy nincs otthon, akár az egész délutánt otthon tölthetem „átöltözés” címén. Talán be is fejezhetem a könyvet, amit éppen olvasok; egy indián lányról szól, aki beleszeret egy amerikai gyarmatosítóba a tizenhetedik században. De könnyen előfordulhat, hogy Zeidy otthon van. Akkor viszont meg fogja kérdezni, miért küldtek haza az iskolából, és láthatom az arcán a borzasztó csalódottságot, amikor rájön, hogy nem vagyok az a mintatanuló, akinek látni szeretne.

– Nü, Devoireh – nyögi elkínzottan ilyenkor. – Hát képtelen vagy rá, hogy jó kislány legyél a te zeidéd kedvéért? Hogy egy kicsit nachas, büszke lehessek rád? – Nehézkes kiejtéssel, európai akcentussal beszél jiddisül, olyan szívfacsaróan szomorú hanghordozással, hogy ha meghallom, egyszeriben öregnek és fáradtnak érzem magam.

Talán nem kellene ezt kérnem Istentől. Nem lenne szabad azt kívánnom, hogy hazamehessek, csak hogy megússzam azt a néhány órát az iskolában, ha egyszer jó esély van rá, hogy a konyhaasztal mellett ülve Zeidy lelkifröccsét kell hallgatnom a tiszteletről és engedelmességről.

Kleinman rebbetzin irodájában nagy a felfordulás. Egyik vállamat a nyikorgó ajtónak feszítve benyomulok a szobába, dobozokat, borítékokat és dossziékat kell eltolnom az útból, hogy lábujjhegyen belopódzhassak, vigyázva, nehogy leverjem a rebbetzin íróasztala szélén kuporgó nyitott dobozok valamelyikét. Úgy tűnik, sehol egy hely, ahova leülhetnék, az egyetlen széken egy halom imakönyv tornyosul. Végül az ablakpárkány szélére kuporodom, igyekszem olyan helyet keresni, ahonnan még nem pereg túlságosan a festék. Tudom, sokáig kell majd várnom. A várakozáshoz megvan a külön imám, a 13. zsoltár. Ez a kedvenc zsoltárom, amit az efféle helyzetekben mindig tizenháromszor ismétlek el. „Tekints rám, hallgass meg, Uram, Istenem!” – motyogom héberül. Megindító könyörgés, de nehéz időkben ilyenek jönnek az ember szájára. Különben is ez a legrövidebb zsoltár a könyvben, ezt a legkönnyebb megjegyezni. Kérlek, ne legyen akkora a baj, hogy Zeidyt értesítsék – fohászkodom magamban. Add, hogy csak megszidjon, és soha többé nem felejtek el blúzt venni. Kérlek, Istenem. „Meddig kerekedhetik fölém ellenségem?”

Odakint a titkárnők hangosan pletykálnak, falják a harapnivalókat, amelyeket a reggeli ima alatt koboztak el azoktól a gyerekektől, akiknek otthon már nem maradt idejük reggelizni, és azt remélték, bekaphatnak még valamit, hogy ne korogjon a gyomruk az első óra alatt. A következő szünet csak 10:45-kor kezdődik. „Meddig rejted el orcádat előlem?”

Lépteket hallok odakintről. Gyorsan felállok, és az irodába máris benyomul az igazgatónő terebélyes teste. Arca vörös az erőlködéstől. Magamban gyorsan eldarálom még a zsoltár utolsó sorát: „Éneklek az Úrnak, mert jót tett velem.” Beletelik néhány másodpercbe, mire az igazgatónőnek sikerül az asztala mögött álló hatalmas karosszékbe telepednie. Ültében is percekig hangosan szuszog még.

– No hát – mondja, és kutakodó pillantást vet rám –, mihez kezdjünk veled?

Szendén mosolygok. Nem először járok ebben az irodában.

– A tanárnőd azt mondja, fittyet hánysz a szabályokra. Nem értem, miért nem tudsz olyan lenni, mint a többiek. Úgy látszik, másnak semmiféle gondot nem okoz, hogy blúzt viseljen a pulóvere alatt. Akkor neked miért nem megy?

Nem felelek, de nincs is szükség rá, hogy válaszoljak. Ezek csak afféle költői kérdések, annyit már tudok. Bőven elég, ha alázatos, bűnbánó arccal, némán ülök, lehajtom a fejem, és csendben megvárom, míg befejezi. Néhány perc múlva úgyis lehiggad, és azt keresi majd, hogyan egyezhetne meg velem. Látom rajta, nagyon unja már, hogy folyton engem kell fegyelmeznie. Az igazgatónő nem azok közé a tanárok közé tartozik, akik élvezetüket lelik a gyerekek vegzálásában. Nem olyan, mint az a tanárnőm, aki egyszer hatodikos koromban órákra odaállított a folyosóra, az irodája mellé.

Végül ítéletet hirdet.

– Menj haza, és öltözz át – mondja Kleinman rebbetzin lemondó sóhajjal. – És nehogy megint azon kapjalak, hogy megszeged az illendőségi szabályokat!

Hálásan surranok ki az irodából. A lépcsőfokokat kettesével szedve rohanok lefelé. Amikor a tavaszi napsugár megérinti az arcomat, olyan érzésem támad, mint amikor megkóstoltam Zeidy kiddusborát; az első szippantás a friss levegőből pont olyan lassan csúszik le a torkomon és éppúgy éget, mint az a korty.

A Marcy Avenue és a Hooper Street kereszteződésénél öntudatlanul átmegyek az utca túloldalára. Bele se gondolok már, hogy mindezt azért teszem, hogy elkerüljem a jókora katolikus templomot, amely ott pöffeszkedik a sarkon. Elfordítom a tekintetemet a szentek szobrainak kísértő látványától, melyek mintha egyenesen engem figyelnének a rácsos kapu mögül. Ha szándékosan a templomra néznék, az olyan volna, mintha egyenesen a gonoszra vetném a tekintetem. Bubby legalábbis így mondta, amikor átmentünk itt a sarkon; szerinte ez a Sátán nyílt csábítása. Átmegyek a Hewes Street másik oldalára, s felgyorsítom a lépteimet, mert a kőfigurák tekintete szinte égeti a hátamat; elképzelem, amint életre kelnek, és megindulnak utánam a Marcy Avenue-n, minden lépésnél törmeléket potyogtatva a járdára.

Kicsit megdörzsölöm a karomat, hogy megszűnjön a libabőr. Siettemben majdnem összeütközöm egy férfival, aki a szemközti irányba tart, orra alatt imát mormolva; pajesza lengedez arca két oldalán. Ahhoz, hogy kitérhessek előle, bele kellene lépnem a vízelvezető csatornába. Hirtelen ráébredek, hogy rajtam kívül egyetlen nőnemű lény sincs a környéken. Ebben a napszakban még sosem tartózkodtam az utcán, ilyenkor a lányok mind iskolában vannak, az anyák meg a takarítással és a vacsorafőzéssel foglalatoskodnak. Williamsburg üres és kihalt. Megszaporázom a lépteimet, átugrálom a boltokból a járdára zúdított felmosóvíz piszkos tócsáit. Nem hallani más zajt, csak sietős lépteim kopogását a repedezett aszfalton.

Balra kanyarodom, a Penn Streetre, elhaladok Mr. Mayer sarki vegyesboltja mellett, aztán szökdécselve felszaladok a barna kőből épült házunk bejárati lépcsőin. Benyitok a nehéz ajtón, hallgatózom, de csend van mindenütt. Előveszem a kulcsot a lábtörlő alól, amit Bubby mindig otthagy nekem, ha elmegy, és látom, sehol sem ég a lámpa, a ház kihalt.

Gyorsan átöltözöm, hosszú ujjú, kék blúzt veszek fel, amit állig begombolok. A pulóvert visszahúzom a blúzra, kihúzom a gallér két csücskét, hogy szépen kiterüljenek a tengerészék gyapjúpulóveren, kétszer is körbefordulok a tükör előtt, hogy lássam, rendben van-e minden. Most valóban tökéletesen „finom” lánynak látszom, olyannak, amilyennek Zeidy akar látni, olyan, amilyen Chavie, a rabbi lánya. Finom vagyok, mint valami drága ruhaanyag, márkás porcelán, nemes bor.

Az üres utcákon át visszarohanok az iskolába. A férfiak most tolonganak hazafelé az imaóráikról, hogy elfogyasszák az ebédet, amit a feleségük készített. Ahogy szembejönnek a járdán, úgy tesznek, mintha nem vennének észre, félre kell ugranom, ha nem akarom, hogy fellökjenek. Mintha láthatatlan volnék.

Megkönnyebbülés, amikor belépek az iskola épületébe. Az osztályterem biztonságából nézem az ablakon át a Marcy Avenue forgatagát, és újra rácsodálkozom, milyen fakó és élettelen ez a világ, mennyire más, mint ez a négyemeletes épület, az iskolánk, amelyet szinte szétvet a sok száz itt tanuló fiatal lány életereje. Olykor egy-egy tetőtől talpig feketébe öltözött fiatalember halad végig a Marcy Avenue-n a Rodney Streeten lévő szatmári shul felé; ujjukkal az arcuk két oldalán lógó pajeszt tekergetik, hogy a gondosan becsavart loknik göndörsége megmaradjon. Az idősebb férfiak szorosan a fülük köré tekerve viselik a pajeszt, és inkább dús szakálluk simogatására használják a kezüket. Szakálluk úgy leng a szélben, mint valami zászló, amint gyors léptekkel, leszegett fejjel lépkednek az utcán.

A mi közösségünkben a vallásosság külső jeleinek mindenki rendkívüli jelentőséget tulajdonít. Roppant fontos, hogy az emberen mindig, mindenhol lássák, mennyire ájtatos, hogy Isten igaz szolgája. A külső megjelenés minden, mert ez határozza meg, kik vagyunk belül, a kívülállókat pedig arra inti, tartsák távol magukat tőlünk. Azt hiszem, a szatmári haszidok különleges öltözetének az a rendeltetése, hogy mind a saját közösségük tagjait, mind a kívülállókat arra a hatalmas szakadékra emlékeztessék, amely a két világot elválasztja egymástól. „Az asszimiláció okozta a holokausztot – hangoztatják a tanáraim. – Aki megpróbál elvegyülni, azt Isten megbünteti az árulásáért.”

Csatt! Mrs. Meizlish hangosan csettint egyet az ujjával az orrom alatt. Összerezzenek.

– Miért nem a tankönyvedet nézed? – kérdezi szigorúan.

Idegesen turkálok a padomat borító tanszerek között, a megfelelő tankönyvet keresem. Mrs. Meizlish mindenesetre elérte a csettintéssel, hogy az egész osztály engem bámuljon. Színpadiasan bemutatja, hogy csak rám vár, mielőtt folytatná az órát. Szégyentől ég az arcom. Ha jól emlékszem, a Beráchót a tananyag; valahol itt kell lennie a könyvemnek, amely az Útmutató a megfelelő áldásokhoz címet viseli. Lapozgatom a könyvet, mintha azt keresném, hol tartottunk, amit Mrs. Meizlish fagyos bólintással nyugtáz.

– Milyen áldás jár az eperhez? – Mrs. Meizlish még mindig a padom előtt áll, és jellegzetes, éneklő jiddis hanghordozással teszi fel a kérdést.

– Bo-rei pri ha’ad-am-ah – zsolozsmázza az osztály. Én is szórakozottan mormolom velük együtt, hogy Mrs. Meizlish is hallja, és azt várom, mikor megy végre vissza a katedrához, hogy ne kelljen látnom a fekete pihéket az állán.

A szünet után a szemérmesség követelményéről szóló előadás kezdődik, ahogy minden áldott nap. Mrs. Meizlish ott folytatja, ahol legutóbb abbahagyta: Ráhel, Akiva rabbi szent életű feleségének történeténél. Az osztályban mindenki szájtátva hallgatja. Jól tud történetet mondani ez a Mrs. Meizlish; olyan szeszélyes ritmusban és hanglejtéssel adja elő a mondandóját vaskos baritonján, hogy az ember sosem tudhatja, mi következik. Mindig a legjobb részek előtt hallgat el, hogy elsimítson néhány elszabadult hajszálat a hajfonata körül, vagy hogy lecsippentsen egy láthatatlan cérnaszálat a szoknyájáról. A teremben közben az elviselhetetlenségig fokozódik a feszültség, a lányok rezzenéstelen tekintettel követik minden mozdulatát.

Ráhel, Akiva rabbi felesége nemcsak hűséges asszony volt, hanem rendkívül szemérmetes és jámbor is, olyannyira, hogy – itt Mrs. Meizlish hatásszünetet tart –, hogy egy ízben tűt szúrt a saját lába szárába, nehogy a szellő fellebbenthesse a szoknyáját, és kilássék a térdkalácsa.

Ezt hallva hevesen összerezzenek. Képtelen vagyok szabadulni az összeszurkált női lábszár képétől, újra és újra elképzelem, amint a tű az eleven húsba hatol, ömlik a vér, szakad az izom, a feltépett bőr. Isten valóban ezt várta Ráheltől? Hogy kárt tegyen magában, nehogy valaki megpillantsa a térdét?

Mrs. Meizlish nyomtatott nagybetűkkel az ERVAH szót rója a táblára.

– Ervah alatt a női test kulcscsonttól a csuklóig és a térdig tartó részét értjük, amelyet el kell takarni. Ha az ervah nincs eltakarva, a férfiaknak el kell hagyniuk a helyet. Imát és áldást sem lehet addig mondani, amíg az ervah látható. Látjátok, lányok – szól Mrs. Meizlish –, milyen könnyű a choteh umachteh es harabim csapdájába esni, a bűnbe, aki másokat is bűnre csábít? Az ilyen bűnös minden bűnös közt a legrosszabb. Elég hozzá, ha nem tartjátok be a szemérmesség szabályait. Ahányszor egy férfi rápillant valamelyik testrészetekre, amit a Tóra szerint el kell takarnotok, bűnt követ el. És ami ennél is rosszabb, ti vagytok az oka, hogy bűnbe esett. Ti fogjátok viselni a felelősséget a bűnéért az Ítélet Napján.

Mire megszólal az utolsó óra végét jelző csengő, már összecsomagolt könyveimmel, kabátommal a kezemben várom a szabadulást. Mihelyt a tanár int, hogy mehetünk, sietve kifelé indulok az osztályból. Azt remélem, legalább a második emeletig lejutok, mire a lépcsőházat ellepi a tömeg. Az első két fordulót futólépésben teszem meg, de amikor a második emeleten befordulok a folyosóra, az osztálytermekből kiözönlő tömeg szinte ledönt a lábamról. A felszabadultan cseverésző lányok lökdösődve haladnak lefelé a lépcsőn, kénytelen vagyok tyúklépésben követni őket. Örökkévalóságnak tűnik, míg átjutok a két hátralévő fordulón. Még a lélegzetemet is visszatartom, míg ki nem lépek a kapun, fürgén kerülgetem az utamban álló elsősöket, miközben a kijárat felé tartok. Sietve átvágok az előkerten, melyet szögesdróttal megkoronázott téglakerítés vesz körül, leügetek a széles kőlépcsőkön, és egy utolsó pillantást vetek az omladozó kőépület fiatornyaiból meredező, fejetlen vízköpőkre.

A friss tavaszi levegő annyira felvillanyoz, hogy rohanni kezdek, a cipőm talpa hangosan csattog a járdán. Végigszaladok a Marcy Avenue-n, magam mögött hagyom a lomhán araszoló tömeget. Versenyt futok az idővel, hogy elsőként érjek haza. Az utca most feketéllik a járókelőktől, rakott szoknyás iskolás lányok lepik el a járdát. Az autók tülkölnek, amint lassan elgördülnek mellettük. A blúzom gallérja a nyakamba vág, legfelül kigombolom, meglazítom a gallért, nagy levegőt veszek. Ebben az időszakban nincsenek férfiak a közelben; enyém az utca, csak az enyém.