Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Knut Hamsun

AZ UTOLSÓ FEJEZET

fordította:
Ritoók Emma

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-975-2 EPUB
ISBN 978-963-678-000-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Siste Kapitel

első kiadás: 1923.
az elektronikus változat az 1925 körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Hoca Ali Riza (1858 – 1930) Isztambuli hotel
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Bizony, csavargók vagyunk a földön. Vándorlunk pusztákon és utakon, néha térden csúszva, máskor egyenesen és egymást is letapossuk. Mint most Dániel, aki eltiport másokat, s aztán őt is eltiporták.

Nem nagy dolog most Torahus-ba felmenni, ahol lakott, de volt idő, mikor veszéllyel járt, puskát kellett az embernek magával vinni és jól vigyázni. Akkoriban, csak néhány napig ugyan, de az egész környék felett uralkodott és rálőtt az emberekre; azonban ez már régen volt, akkor még mind fiatalabbak voltunk.

Eredetileg Torahus csak legelő volt, s az atyja birtokához tartozott, de mindig ügyetlenül kezelték és végre egészen elhagyták, úgyhogy valósággal elvadult. Az atyja ostobául kezelt mindent, amije volt, a birtokát is, saját magát is. De könnyű ezt csak így kimondani, pedig mindennek megvolt az oka; a nyomorúság a felesége halálával kezdődött, és pár év alatt nagyra nőtt, mikor aztán ő maga is meghalt mulatozás és részegeskedés közepette, úgyhogy a birtokot el kellett adni. Dániel megmentette a legelőt és néhány jóságot, kiköltözött és ott maradt; jól találta magát, friss, erős volt, alig több húsz évesnél. Egy vén szolgáló a birtokról hűségesen követte.

Így folyt le a dolog, hogy sorjában elbeszéljem; hanem a keserves volt annyi ember szeme láttára elhagyni a falut és a környéket, hogy felvándoroljon a legelőre, ahol kemény munka várta Dánielt az új otthonában. De emberül nekilátott, ásott, törte a köves ugart, irtotta a bozótot, új ágyat vágott a pataknak úgy, hogy hihetetlen mennyiségű kő került ki a földből. Senki sem hitte, hogy Dániel ilyen jó szolgája lesz a földnek, mert a birtokon nem sokat dolgozott, lehet, hogy úgyis hiábavalónak tartotta. Hanem most, mikor a magáét kellett megművelni, egészen új oldaláról ismerhették meg; mióta a maga gazdája lett, dolgos emberré vált és elvégezte mindennapi munkáját, akármilyen rejtett oka volt is rá, mert hogy volt oka, az bizonyos.

Így ment a dolog néhány évig, Dániel szerényen és elégedetten élt és ha ruházkodásban és beszédjében talán unalmas is volt, de annál jobban bízott magában. Lehetett kinn a világban háború, veszedelem, földrengés, nem törődött vele, nem olvasott semmit, de nem is törölte le a követ, mielőtt ráült.

Néhány év múlva a hely megnőtt, valóságos kis major és gazdaság lett ez a Torahus. Minden jól ment idefent, ő maga egészségesen, kedve szerint élt. Magányosság volt ugyan, de nem elhagyatottság, mérföldekre terjedt a kilátása egészen a hegyekig, közben nagy erdőkkel. Munkája teljesen lefoglalta, ha szomjas volt bádogvedrével a patakhoz ment, kiöntötte a maradékot és újra megtöltve vitte magával. Nagy csend volt, mélyében örök hangokkal, szép csillagok ragyogtak, nem olyan aranyozott pikkelyek, amilyenek az atyja ködös udvarába néztek le, hanem fénylő világosságok; olyan szépek és mégis olyan szelídek voltak ezek a különös csillagok, mintha kis leányok lennének. Nem érezte szegénységét és elhagyatottságát, - pedig szegény és eh hagyott volt alapjában véve, - hiszen az a sok kő, amit felásott, úgy hevert körülötte, mint valami néptömeg és minden kővel személyes ismeretségben volt, ő győzte le egyenkint és ő hozta fel mindet a föld alól.

Vacsora után rendesen kiment még kódorogni, megnézni az erdőt, milyen szépen nő és a mocsarat, mely nagy darabon terült el és amit ki kellene száritani; ha volna annyi pénze, mint kedve hozzá, lovat venne, de majd megjön az is, a mai nappal is közelebb, mert a hely jó.

Mikor az öreg cseléd lefeküdt a kamrájában és az a pár állat is bent volt az istállóban, ő maga is bement. A szoba úgy fogadta magába, mint akárki mást, de mégis az ő szobája volt és senki másé, és ha közömbösen fogadta is be, mint egy barlang, mely szállást adott neki, mégis jól elrejtette, éppen mert olyan szűk és kicsi volt. A fala ácsolt, mennyezete alacsony és mikor bejött - odakint már hűvösre vált az idő - a tűzhelyen égett a tűz éjszakára és ő olyan kellemesen borzongott össze a jóleső melegtől; megtehette, hiszen senki sem látta. Kint teljes magányosság volt. A háztól pár lépésnyire patak csörgedezett. És ő békésen feküdt le.

Így telt el néhány év, de természetesen örökké nem folyhatott így tovább.

A harmadik évben kezdett többször lejárni a faluba, a környékre, ismerősökhöz kis mulatságokra, templomba, vásárra; aztán meg ott lakott az a leány is, akit szeretett. Még elég fiatal volt és túlságosan heves ahhoz, hogy szünetlenül lépésben járva élje az életet és így a leányhoz futott minduntalan. A távolság elég nagy volt, de nem legyőzhetetlen s már mint gyermekek megtalálták egymáshoz az utat, mindegyik a maga otthonából; kis patakok futottak át az erdőn, melyeken átugráltak, itt-ott zöld tisztásokra találtak, mogyoróbokrokra érett gyümölccsel, mókusra és hangyabolyra és illatos virágzó bokrokra. Ugyanazon az ösvényen ment most is, mint felnőtt, elkóborolt és örömében énekelgetett az ismert köveknek, hangyabolyoknak és a szél# fogó eleven sövényeknek; szinte mámoros volt, ugrálni kezdett s úgy viselte magát, mintha nem egy félmérföldnyi útja lenne, hanem csak pár lépés. Néha találkozott a leánnyal, mielőtt leért volna és ilyenkor mindketten szégyellték magukat, hogy egymás elébe mentek, különféle magyarázatokat találtak ki, de ezek mind semmibe foszlottak. Különösen az iskolák elvégzése és a konfirmáció ideje közt ment így a dolog, később komolyabb lett a játék, és mikor már rosszul ment az apja gazdasága, a leány a maga részéről úgy találta helyesnek, ha kimutatja, hogy mégis kitart mellette. Nem mintha valamikor is a kedvese lett volna, mint ahogy ma sem volt az, de mindketten jó szemmel nézték most is, mint gyermekkorukban egymást.

Egyszer két idegen jött Torahus-ba, akik a hegyek közt vadásztak. Az egyiken látszott, hogy ügyvéd, a másikon, hogy orvos. Beszédbe ereszkedtek Dániellel, miközben nézték, hogy dolgozik.

- Milyen szép kis majorja van itt - mondták neki.

Dániel nevetett; - nem annyira major biz ez, mint inkább egy pár tehén az istállóban.

- De ha így folytatja, ahogy kezdte, akkor könnyen kerülhet még egy pár tehén, ugye?

- Hogyne, Dániel ezt nem tartotta olyan lehetetlennek.

Bevezette őket és tejjel kínálta meg. Az urak ittak, kifújták magukat és újra ittak. Az öreg cselédleány egy kétkoronást kapott. Derék urak, gazdag emberek, Dániel jól érezte magát a társaságukban. Együtt mentek tovább és Dániel levitte a vadásztáskájukat a faluig.

Az egész úton csak Torahus-ról beszéltek és megkérdezték, hogy van-e elég erdő a közelben.

- Tüzelőfának? Sokkal több, mint kellene.

- És mennyi az ő tulajdona a fennsíkon?

Dániel megmutatta: - Egy jó dán félmérföld ezen az oldalon és ugyanannyi a másik oldalon a másik Torahus-ig.

Mikor lent a faluban elváltak, az urak megkérdezték: - Nem adná el a földjét?

Dániel kérdéssel felelt: - Eladni? Az urak csak tréfálni akarnak, jókedvű emberek, barátságos emberek...

- Nem is olyan tréfa a mi tréfánk, - mondta a doktor.

- Eladni? - felelt Dániel. - Ó, nem, szükségem van rá.

Aztán mindegyik ment a maga útján és Dániel hazatért. Öt koronát kapott az útért attól, aki doktornak látszott.

Persze, hogy nem adhatja el Torahus-t, ez az egyetlen öröklött birtoka és más semmije sincs. De örült, hogy Torahus olyan jó állapotban van, hogy mások is szeretnék megvenni. Igazgatott a házon, új mosómedencét helyezett el a patakban, hosszú kerítést csinált kövekből - nem lehetett szemére vetni, hogy nem elég szorgalmas otthon. És ha most lement a faluba, bárkit meghívhatott, hogy nézzen fel hozzá a földjére, nem kell az életét félteni, ha feljön. De a vidéki ember hihetetlen lassan változtatja meg valamiről a begyökeresedett véleményét és nehezen fogad el újat: Dániel egyetlen utódja volt egy nagy gazdaságnak és egy legelőn jutott révbe. Ez volt a sorsa, ezen nem tudott változtatni.

A leányt Helénáinak hívták. Szépség éppen nem volt, egyáltalában nem, az arca pattanásos, a színe vérszegény. De különben jól megtermett és olyan kedvesen hallgatta, ha Dániel fecsegett. Nagy különbség az, hogy az embert figyelemmel vagy türelemmel hallgatják-e. Kissé nehézkes leány volt és lassú észjárású, úgy látszott, mintha mindenen gondolkoznék, ha hozzá beszélnek, de Dánielnek éppen ez tetszett benne. Különben egészben véve csinos is volt. Dániel meg is mondta neki, hogy szeretné, ha a felesége lenne.

Majd gondolkozik a dolgon.

Mert neki most már megvolt a földje és nem is rossz helyen. Aztán lehetne idővel még egy szobát építeni a házhoz.

- Hát nem jössz le nemsokára megint a legelőről? - kérdezte a leány.

- Miért?

- Hogy itt lakjál a faluban.

- Nem. Amim megvan, az megvan. Neked nem elég jó?

- De igen - felelt a leány elgondolkozva.

Többször beszélgettek ilyen módon egymással, anélkül, hogy határoztak volna. Végre annyit mégis ki tudott Dániel venni belőle, hogy hiszen hozzámehet feleségül, de a leány titokban megdörzsölte a szemét, hogy könnyes legyen.

Dániel ezt nem vette visszautasításnak, eszébe sem jutott, hogy visszavonuljon és nem is akart a leány sírján meghalni, vagy más ilyesféle ostobaságot elkövetni; ellenkezőleg, azt hitte, hogy közeledik a céljához.

Néhány hét múlva lent volt a vásáron és találkozott Helénával. Hazakísérte és az úton megkérdezte, hogy nem látogatnád meg egyszer odafent és ezzel az esküvőjük idejére akart célozni.

A leány nem tudta. Az attól függ.

Hát persze. De ha nem tartja őt sem rútabbnak, sem gonoszabbnak, mint akárki mást, akkor igazán hozzámehetne és elintézhetnék ezt a dolgot.

Heléna nevetéssel ütötte el és azt kérdezte, hogy miért lenne Dániel akár rút, akár gonosz. De nem ment bele, hogy az időpontot megbeszélje, kerülgette a feleletet, bizonyára ez volt nála a szende vonakodás fórmája. Nem gondolta ki szóval, egyenesen, de hiszen megérthette volna a másik: nem akart egy udvarházból legelőre menni. Miért is sürgeti annyira? Utóbbi időben az egész viselkedésével úgyis azt mutatta, hogy ha Dánielnek tetszik is a dolog, ő mégsem akar tudni róla. Hogy nem bírja már megérteni!

Na jól van. De most is séta közben mintha a leány gyöngéden hallgatta volna a szavait és mikor elváltak, mintha a szemével intett volna. Vagy talán nem is éppen intett, csak lassan lesütötte a szemét, mintha bánkódnék, hogy el kell válniuk

Hát rendben van ez is - Dániel nyugodtan indult hazafelé és minden különösebb ok nélkül dudorászni kezdett.

Néhány hét múlva, mikor már szépen kitavaszodott és a libapásztor gyerekek is kijártak a mezőre, Dániel különös újságot hallott.

- Nahát, mégis csak a bíró segédjénél ragadt meg. - Kicsoda?

- Kicsoda? Hát nem tudod? Heléna!

Dániel nem értette meg, nem akarta hinni: - Heléna?

- Pedig a múlt vasárnap hirdették ki.

- Helénát? A múlt vasárnap - igazán?

- Most a helyettességre pályázik a segéd, aztán meg bíró lesz, Heléna meg úri asszony, meglásd!

- Mindjárt gondoltam, hogy ma valami újságot hallok, - válaszolt Dániel kényszeredett hangon. - Egy rigó szólt az egész úton mindig mellettem. - Aztán nevetett és elfehérült az ajka.

Hazament bevásárolt áruival Torahus-ra a gazdasszonyához, aztán egyszerre csak megint visszafordult a faluba. Még nem volt messze, mikor eszébe jutott: Mit is akar tulajdonképpen újra a faluban? Maga sem tudta, de azért ment, futott, egy pillanatra meg-megállt, aztán újra futni kezdett, öntudatlanul, gondolkozás nélkül. Talán elfelejtettem valamit? - kérdezte magától, mikor leért. - Igen - felelte magának. Egy szomszéd legénnyel találkozott, aki hívta, hogy menjen vele. A boltos hátsószobájába mentek be és italt kértek. Jó barátja volt a legény, Helmernek hívták, gyermekkora óta szomszédja, egyívású fiatalok voltak. Odabent ültek egy darabig, aztán többen is jöttek, egy egész kis társaság gyűlt össze, akik ügyes-bajos dolgaikat beszélték meg, az egyik, gazdát cserélne a tavaszra, a másik, hogy borjúpacalt kellett volna a testvérének küldeni Krisztiániába. Csak így beszélgettek az élet kicsinyes ügyeiről.

Közben kissé szemmel tartották Dánielt is, tudták, hogy mi érte, mindenki tudott róla, hogy neki kellett volna megkapni Helénát és hogy most elvesztette. Hát bizony ilyen is megtörténhetik, se jobb, se rosszabb az élet. Nem mondták ugyan ki a leány nevét, de annál inkább kimutatták részvétüket azzal, hogy sokszor koccintottak vele és egészségére kívánták; beszéltek a legelőről meg Torahus-ról, hiszen egész szép kis birtokot csinált belőle. Kedvükre való legény az ilyen!

Dániel pedig hallgatva ült köztük és hagyta, hogy úgy bánjanak vele, mint egy beteggel. Jól esett neki az ismerősök jóakarata és talán egy kicsit el is hagyta magát; mintha még zavarosabb lenne a feje, mint amilyen volt, hiszen kétszer is megjárta az utat le a hegyről és vissza első felhevülésében, de aztán a jó ital megtette a hatását és kezdett felszabadulni a lelke. Végre nem tűrtőztethette tovább magát és megkérdezte:

- Volt valaki közületek vasárnap a templomban?

- Hogyne. Többen is. Miért kérdezed?

- Hát csak úgy.

- Három keresztelő volt és egy temetés.

- Igen és a bíró segédjét is kihirdették, - mondta végre valamelyik.

Egy másik el akarja simítani a mondást és hirtelen közbevág: - Azt hallottuk, hogy már két istállód is van Torahus-on. Lovat is akarsz tartani?

Hosszú hallgatás. Mikor aztán lassacskán másról kezdenek beszélni, közbeszól Dániel: - Lovat tartani?

Mit csinálnék vele? Mit csináljak most már egész Torahus-szal?

A pajtásaival és a gyerekkori barátjával ült együtt, de talán mégsem kellett volna túlságba vinni a tűntetést - ezek a legények közönséges parasztok voltak, akik minden jót kívántak neki, de nem értették meg, hogy a szerelmi bánat értéktelenné tehet egy legelőt, egy egész kis majorságot. Kezdte untatni őket a fejlógatásával és ha Dániel fenn akarta a tekintélyt tartani, ki kellett húzni magát: - Különben ördög vigye az égészét, de majd meglátjátok - jó lesz, ha. valaki vigyáz magára!

- Persze, - mondták a legények közömbösen és aztán: - Egészségedre! Nem is törődtek tovább a mondásával.

Lassankint indulni kezdett egyik a másik után, mikor már unalmassá vált a dolog s az, aki a borjúpacalt akarta a vonatra feladni, bement a boltoshoz, hogy segítsen rajta a tudományával. Dániel és Helmer megint egyedül ültek és pipáztak.

- Helmer, én megyek és felgyújtok egy házat, - mondta Dániel és tovább füstölt.

A másik rábámult. - Ejha! - felelt végre, elmosolyodott és a fejét rázta.

- De bizony megteszem - mondta Dániel. - Hadd érezzen az a leány egy kis turfalángot maga alatt.

- Ejha, ez csak olyan beszéd.

Dániel csak intett.

Azt mondja a pajtása: - Nagyon messze esik az a ház a bírótól.

- Miért?

- Mert jelentkezned kell egy óra alatt a bírónál, hogy te tetted.

- Hát ezt meg miért?

- Mert különben megkeresnek, megfognak és halálra ítélnek.

- Hát vigyázni kell az embernek!

- Nem, nem! veszedelmes ilyet tenni, ha messze van az ember a bírótól - fejezte be Helmer. És még nyakasabbá tette a másikat, mikor így folytatta: - Különben is, azt hiszed, megéri az a lány? Gyere, most már menjünk!

Együtt mentek, míg az útjuk el nem vált, aztán elbúcsúztak.

- Te, Helmer, - kiáltott még Dániel - megteszem!

- Ez csak olyan beszéd, - szólt vissza Helmer.

Aztán az egyik hazament, a másik pedig megindult, hogy felgyújtson egy házat.

Kilenc órakor este ért arra a helyre és leült egy földhányás szélére, hogy megvárja, míg egészen besötétedik. Az idő, mint kora tavasszal szokott, hűvös lett naplemente után, de a bor felmelegítette Dánielt belsőleg, úgyhogy nem fázott. Az előtte levő ház kéményéből még szállt egy kis füst, de az udvaron már megszűnt minden élet, mindenki lepihent. A ház látása, különösen mikor az egyik szoba ablakára nézett, az emlékék, a részegség utóhatása ellágyították Dánielt és fejét lemondóan lógatva sírni kezdett. Végre elaludt.

Felébredt, fázott, megcsalta az éjszaka halvány világossága, azt hitte, már szürkül. - Most már késő megtenni, - gondolta és haza indult. Jó ideig haladt már, mikor hirtelen megállt: hiszen ez nem a reggel még, sőt, alig lehet több éjfélnél, éppen a legalkalmasabb idő! Ha szürkület volna, a madarak már mind csicseregnének. Milyen ostoba volt! De most megtenni ezt a hosszú utat visszafelé - erre képtelen lett volna, olyan fáradt és levert volt. Majd máskorra hagyja az egészet.

Nem lett semmi a gyújtogatásból, nem, semmi sem lett belőle, csak fecsegés és hencegés maradt. De Dánielnek rossz híre kerekedett a fecsegésből, mert kiszivárgott, hogy mire akart vetemedni és a falusiak megborzadtak: hogy ilyenné válhassék Dániel, egy nagygazdaságból való fiú!

Így hát egy kicsit görbén néztek rá, mikor legközelebb a faluba ment és Dániel maga is észrevette, hogy eljátszotta ismerőseinek a jóakaratát. Helmer, a szomszédfiú ugyan a régi maradt és amennyire tudta, ellem mondott a pletykáknak, de a falu véleményét nem olyan könnyű megváltoztatni és mindig szívesebben hiszi el a rosszat.

Dániel ettől kezdve többet ült otthon Torahus-on, tovább is rendben tartotta és férfimunkát végzett. Mert ezalatt ki is tavaszodott, ő pedig egyedül volt és mindenért maga volt felelős. Sőt, amit senki sem remélt, Dániel a szerelmi bánatát is legyűrte, sem álmatlanság, sem étvágytalanság nem zavarta. Nem mintha kezdetben nem szenvedett volna eleget, de ez nem tartozik a dologra, csak az, hogy elővette a jobbik eszét, nem is engedte el és újra az volt, aki volt. Letépte, kigyomlálta és eldobta ezt a szerelmet. Legjobban bántotta a leánynak a hazudozása; évekig húzta: hogy így, meg úgy, még csókkal meg simogatással is, pedig tudta, hogy nem az egész életre szól! De most már mindegy. Ha kitervezte a melléképületet a házhoz. Isten segítségével meg is fogja csinálni, ebbe nincs senkinek beleszólása. Nem heverne elég épületfája készen, az egyik itt, a másik amott a torahus-i erdőben! Esténkint vágta le ezeket a fákat, hol itt, hol amott, mikor kint járt a végzett munka után; csupa kemény hegyi fenyő, úgy hangzott a fejszecsapás alatt, mint az érc, soha el nem pusztuló fa. Igen, a melléképület meglesz. Ha nem is valami hab hatatlan mű, ha talán csak büszkeségből vette is a fejébe és ha azt tartják is, hogy nincs szüksége ilyen nagy házra most, mióta Heléna szakított vele - jó, jó, igaz lehet, de azért a ház mégis meglesz.

Fiatal, erős ember csak nem élhet úgy, mintha vak lenne, mikor lát. Vagy talán úgy tespedjen el a hegyek közt minden cél nélkül? Évek óta tervezi már ezt a házat, nem akarja vele senkitől elvenni a levegőt, nem valami előkelő, felfújt és céltalan holmi lesz, csak éppen olyan nagyra csinálja, amilyen neki kell, egy emeletesre, három ablakkal a falu felé.

Ősszel megint arra járt a két vadász, az ügyvéd és az orvos. Csak a látszat kedvéért vittek magukkal puskát és vadásztáskát, kutya sem volt velük és nem is lőttek semmit.

De újra megkérdezték Dánieltől, hogy nem adná-e el a legelőt és a majort?

- Azt nem, - felelte megint mosolyogva.

- Még egy év múlva sem?

- Akkor sem.

- Hiszen megmondhatná, hogy mennyit akarna érte, annyit kívánhat, amennyit akar.

- Nem.

- Hát jó, - felelték. - Ilyen a paraszt, ilyennek festik, - gondolták még hozzá bizonyosan. Azután elkezdtek piszkálódni: hiszen megvehetik a szomszéd legelőt, a másik Torahus-ot is.

Ez ellen nem volt Dánielnek semmi kifogása.

Éppen ilyen nagy kiterjedésű, mint ez, csak egy kicsit magasabban fekszik és fennsíkon, nem pedig hegyoldalon, ez az egyetlen hibája.

- Hát nem egészen mindegy az? - kérdezte Dániel.

Nem egészen, legalább is arra nézve, amire nekik kell.

Hallgatás.

- De a hegy ugyanaz, ami itt - mondták azután, - az egész út mellett ugyanaz a torahus-i föld, erdő tüzelőfának, víz, kilátás, négyszáz méter magasság.

- Igen, - felelt Dániel.

- Hát csakugyan nem lehet megkötni a vásárt?

- Nem lehet. Minden úgy marad, ahogy van.

Pár nap múlva az a hír jött fel a környékből, hogy a szomszéd legelőt eladták, a két úr csakugyan meg# fizette. Szanatóriumot akarnak ott felállítani, betegek és gyengélkedők részére való intézetet, de nem nyerészkedésből, hanem mint jótékony emberbarátok, akiknek nagy terveik vannak. Egyszer, pár hét múlva, mikor Dániel éppen követ tört ki egy vágásban, fejszecsapéi sokat hallott a szomszéd legelő felől és mikor a hang után megindult, négy embert talált, akik az utat javították a hegyen. Környékbeliek voltak, Dániel ismerősei és beszédbe ereszkedtek egymással.

Csakugyan igaz volt minden, amit hallott; Isten ments, mekkora pompa lesz a torahus-i hegyek közt! És a Dániel válla felett hátra mutattak, ahol pincéket ástak és alapfalakat építettek a munkások, egy óriási kastélyhoz.

Dániel kibökte, hogy az urak előbb nála voltak, de ő nem akarta eladni a magáét.

Akkor nagy bolond volt, vélték az emberek, az urak számolatlan fizettek nagy pénzt a legelőért és amellett a szántóföldet jóformán érintetlenül hagyták.

- Aztán mennyit adtak érte az urak?

Az emberek nem is mondtak olyan lehetetlenül nagy összeget.

Na, akkor bizonyosan ő is ennyit kapott volna, így pedig a szomszéd kapta, a Helmer apja. Legyen boldog vele!

Dániel hazafelé menet elgondolkozott a dolgon: Igen, nagy változás, de hát aztán? Ő, aki a Heléna kedvéért sem volt hajlandó megtenni, ezeknek adta volna el Torahus-ot, a kis majorságát, és mint földönfutó ment volna vissza a faluba? Nem elég jó neki Torahus ezután is? Majd megmutatja ő különben is! Megvoltak már a tervei.

Mivel a falusi ácsok egyre-másra ígérgették, hogy feljönnek építeni hozzá és nem jöttek, Dániel a szomszédból hozott két embert. Maga egyelőre lefaragta a gerendák szegleteit, legyalulta, aztán a két ács is nekilátott és pár hét alatt meglett a melléképület; volt benne egy új szoba és hozzá egy új kamara, olyan csinos és tiszta, hogy akár örökre elég jó neki. A két ajtót és három ablakot csak vigyék haza az emberek és tél elejére hozzák vissza. Úgy ment minden, mint a parancsolat. Minden dolognak megvolt a maga célja és oka, sikerült is, a tehene is megborjazott a nyáron, most már három darab jószág volt. És a ló? Igen, ha négyre szaporodik a jószág, majd gondol a lóra is, addig elég jó lesz lónak ő maga.

Néhány irtás nagyon sok munkát adott, de gazdag ígérettel kecsegtetett; mocsaras hely volt, csupa talajvíz, de a földje ugyancsak finom, nagy levezető árokra lett volna szükség. Dániel nekifogott.

II.

Egész télen egyik terhes szekér a másik után vonult fel a hegyre, egész karaván szállítmány a szanatórium épülete részére; a környék minden lova munkában volt, sőt sokan új lovat is vettek a fuvar kedvéért és újra eladták, mikor a szállításnak tél múltával vége lett.

Némelyek fejüket csóválták, ezt az óriási készülődést látva, de hát az emberek nem értettek hozzá. Tudták is ők, hogy mi minden szükséges egy kastély építéséhez! az a sok épületfa, deszka, cement, szeg, megaztán csövek, festékek, cserepek. Csak a főépületen kétszáz ablak volt és öt épület készült, kicsi és nagy együttvéve; mennyi fuvar volt ez, ha csak az ablaküvegeket vesszük is! Azután még vagy ötven kályha, hát ez mennyi terűt jelent? És ami a szobákat illeti, az a sok mindenféle bútor, szőnyeg, lámpák, ágynemű, kárpit, asztalnemű, üveg és ezer más, sok ezer más dolog. Végre élelmiszer érkezett új karavánokon, hordók és ládák és élő állatok, egész istállóra való tehén, disznók és szárnyas jószág. Most már csak az hiányzott, hogy vendégek, betegek jöjjenek, de a megnyitó ünnepség után megérkeztek azok is.

Mibe nem kerülhetett ez, míg egészen rendbe hoz; ták: a kastély a berendezéssel, azután az úgynevezett dépendence-osok, az utak és körül a teraszok! Az embernek a lélegzete is elakadt, ha ennyi drágaságra gom dőlt. De úgy látszik, hogy a pénz nem okozott gondot, egyenkint kétszáz koronájával lejegyeztek, megvolt a közgyűlés és az engedély is. Semmi sem hiányzott a tökéletességből és mikor a cselédség is helyben volt s kezdtek a vendégek is érkezni, minden kerék mozgásba jött, mindig gyorsabban és gyorsabban, olyan hihetetlenül gyorsan, hogy fényessé vált bele, mint valami fénylő, csodálkozó szemek, olyanná váltak a kerekek a gyors mozgástól. A falusiak feljöttek vasárnaponként, hogy körülnézzenek és hallgatva bámultak zavarukban, nem értették az egészet, elakadt a szavuk. Sohasem láttak még ilyen veszedelmes sárkányokat akármiféle emberlakta ház tetején, és nem láttak egy helyen annyi oszlopot sem, amennyi az erkélyeket tartotta, egyiket a másik felett egészen a tetőig. Fent, a legfelső tetőormon pedig egy kis zászlórúd mutatott az ég felé, ragyogó ezüstözött üveggolyóval a végén. Hát hiszen házak voltak ezek tagadhatatlanul, de mikor a parasztok ezeket az erkélyeket látták, melyek úgy állottak oszlopaikon, mintha kötőtűkre vagy gyufaszálakra lennének felrakva, mégis kétségeskedtek, mert nem volt azokban semmi tartás, semmi értelem, semmi határozottság. Ó, a parasztok! A dombon hasra feküdve pislogtak fel a kastélyra és ilyenformán gondolkozhattak a dologról: vajon lehetséges, hogy ezek a házak így maradjanak itt? Szabad az, hogy házak csak úgy kinőjenek a földből, egyszerre készen legyenek; és azután - mintha semmi sem történt volna? Itt állnak és botránkoztatják az embereket. Az istálló fedelén egy nagy kupola van, de nincs rajta toronyóra, a norvég stílusú raktárnak tornya van, de nincs benne harang. Vagy tán gondoltak ezekre is, csak még nem érkeztek meg? Dehogy, hiszen nem fog már ezután semmi sem érkezni, egyáltalában semmi, az építési költségek tervét már úgyis nagyon túllépték, amint mondják, de úgy látszik, ez nem baj, Torahus szanatórium még el fog bírni egy kis utóköltséget.

De mialatt a parasztok a dombon hason fekve pislogtak fel, nagyjából azt is észrevették, hogy azok az alakok, akik az erdőben és az utakon jártak, furcsa emberek lehettek. Uram Isten, sokan voltak betegek, annál kevesebb az egészséges: férfiak, akiknek egészen kék volt az orra, pedig nem is volt hideg, de viszont gyermekek mezítelen térddel ugráltak a hűvös időben. Ugyan mire jó ez? A hölgyek bolondul sikoltoztak, ha egy hangya esett a ruhájukra.

Ó, volt ott sok ember, abban nem volt hiány. Járkáltak, beszélgettek, szép ruhákban jártak, némelyik úgy köhögött, hogy messziről lehetett hallani. Némelyik olyan sovány volt, mint a kísértet, ezeknek nem volt szabad testi munkát végezni, csak csendesen ültek a napon, mások messze a hegyen valamiféle masinával bajlódtak, erőpróbának nevezték ezt a holmit, hogy lefogyjanak. Mindegyiknek volt valami baja, ahogy Isten elosztotta közöttük, de legrosszabbul voltak az idegbajosok, mert azokat minden ég és föld között elképzelhető betegség meglátogatta és mindig arról kellett nekik beszélni, mint a gyereknek. Ott volt például Rubenné, aki olyan kövér, hogy alig fér be az ajtón a szó; bájába; azért nem haragudott, ha azt mondták, hogy egészen rendes az alakja, sem azért, ha egyenesen tagadták, hogy kövér, - csak mosolygott és szíves maradt, de ha az orvos kétkedett az álmatlanságában, ezt már gúnyolódásnak vette az idegbajára és olyan dühös lett, hogy a szeme csak úgy szikrázott. Egyszer a dók; tor futtában azt mondta: - Csodálatos, hogy mennyire magához tért, asszonyom, most már semmi baja sincs! - Rubenné nem felelt csak utána köpött a doktornak és tovább ment.

Különben mások is voltak, akik utána köptek, akik megvetették ezt az embert, ők tudják, hogy miért. Jó; formán alig történt meg, hogy ne rendelt volna orvosságot és cseppeket, habár tudnia kellett, hogy egyik sem segít; csak gondosságból és szívességből tette, mindig szerette megelőzni a betegei kívánságát. Mivel ő volt az az ember, aki Robertsen ügyvéddel együtt Torahus szanatóriumot megteremtette, úgy, mintha csak egy lábdobbantásra nőtt volna ki a földből, el; várhatták tőle, hogy méltóságosan és tekintélyesen viselkedjék; de erről szó sem volt; messziről kiabálva kívánt jó reggelt és olyan túlzott udvariassággal emelt kalapot, mintha végig akarná seperni a földet ingó kalaptollával. És nem is tréfából, dehogy, csupa szívességből és baráti indulatból. Sokan kikerülték, hogy meg; szabaduljanak ettől a felerőszakolt barátságtól, de ez sem segített, a doktor a hátuk mögül is rájuk kiáltott. Nagyon szeretett volna szellemes is lenni és finom, elő; kelő modorban beszélni, de mindig ügyetlenül sült el, hiába, egyszerű parasztfiú volt csak, aki tanulással vitte fel a doktorságig. De abban kétkedni sem lehetett, hogy mindent a legnagyobb jóakarattal intézett, ez látszott a betegei iránt tanúsított gondoskodásából is. El sem lehetett volna képzelni jobblelkű emberbarátot. Sokszor túlzott is és önmagát kisebbítette, hogy másokon segíthessen, a mások javára képes volt saját orvosi állásának jelentőségét is háttérbe szorítani és azt mondani, ha bizonyos fajta gyengeséget látott: - Bertelsen úr, az ön műveltségével és értelmességével könnyebben kigyógyíthatja saját magát masszázzsal, mint én a cseppjeimmel. - Mondhat ilyet orvos, anélkül, hogy meg ne adná az árát? A következmény az volt, hogy Bertelsen úr, aki bízott a cseppekben, elvesztette a bizalmát az orvosban. Öyen doktornak az volt a hibája, hogy túlságosan sokat beszélt, nem volt eléggé hallgatag és titokzatos; egy orvosra babonás tisztelettel akarunk felnézni, neki pedig éreztetnie kell, hogy többet tud a mindennapi miatyánknál; de mit értett ehhez doktor Öyen!

Egyik nap egy hölgy és egy úr szaladt haza az erdőből; az úr Bertelsen volt, a hölgy Ellingsen kisasszony, csinos, magas leány, aki egy kevéssé kimerült a sürgönyhivatalban. Ez a pár futott tehát haza és az orvost kereste. Közben Bertelsen úr türelmetlenül morgott: - Egyszer van az embernek szüksége az orvosra és akkor sem lehet megtalálni! Úgy látszik, Bertelsen úrnak sürgős volt a dolog, zsebkendőjét az egyik arcához szorította és a félelem jeleivel nyafogott. Bizonyosan egy hangya csípte meg, mondta valaki gúnyosan. Mikor végre Bertelsen megtalálta a doktort, kiderült, hogy nem hangya csípte meg, hanem egy kalaptű szúrta meg az arcát, az Ellingsen kisasszony kalaptűje! Veszedelmesnek látszott, halálosan veszedelmesnek, az arc még egyszer akkorára dagadt fel, a kisasszony kétségbeesett: - Bizonyosan vérmérgezés, - jajgatott.

- Hadd lássam - mondta a doktor. - A kalaptűvel szúrta meg? Bah, akkor semmi baj!

- De igen, bizonyosan vérmérgezés! - állította Ellingsen kisasszony.

Már most ahelyett, hogy a doktor titokzatos orvosi arckifejezést öltött volna, vagy beszaladt volna a gyógyszeres szekrényéhez ecsetért, savakért, vattáért, csak nevetett az egészen és azt mondta a betegnek: - Menjen le a patakhoz Bertelsen úr és locsolja meg egy kis hideg vízzel az arcát. Különben még ettől a fáradságtól is megkímélheti magát, a daganat úgyis les lohad még ma.

Ez már csakugyan könnyelmű fel sem vevése volt a bajnak; Bertelsen úr csalódást érzett, hogy hiába ijedt meg annyira és azt kérdezte: - Igazán ki van zárva a vérmérgezés? Mikor ennyire megdagadt? Hátha mégis a tű hegye...?

- Tökéletesen ki van zárva! - És Öyen doktorból megint kitört az elmésség, meg akarta mutatni, mit tud és azt mondta: - Nem hiszem, Ellingsen kisasszony, hogy önben rejlenék a méreg, nem olyannak látszik.

Ha csak ennél maradt volna és nem megy tovább, talán még nem vesztette volna el az ügyét, de még jobban felhígította szellemes ötletét, a kalaptűt Ámor nyilához hasonlította, melyet Ellingsen kisasszony lőtt ki, úgyhogy már hallgatni sem tehetett tovább és Bertelsen úr odafordult a kisasszonyhoz: - Mindenesetre megpróbálok bórvizes borogatást tenni rá.

- Nem, - mondta a doktor - arra semmi szűkség sincs. - És elkezdte magyarázni az esetet: Bizonyos san a vérnyomástól dagadt meg az arc, de ez a vér a bőrfelület alatt gyűlt meg. Ha most újra kinyitná a kis sebet, pár csepp vér jönne ki s a daganat elmúlnék, de amint a seb újra lezárulna, a vér is megint meggyűlne. - Csak ne nyúljon az arcához - mondta végül - a vér fel fog szívódni úgy, ahogy kell.

És fecsegett, fecsegett. Igaz és helyes fecsegés volt, de csak fecsegés.

- Ne menjünk? - kérdezte Bertelsen a kisasszonytól.

Most aztán a doktor véglegesen tönkretette tekintélyét, mert utána kiáltott a párnak: - Különben csak használjon bórvizet az arcára, nagyon jó tesz egy kis bórvizes borogatás.

- Hallott már ilyet? - mondta Bertelsen úr Ellingsen kisasszonynak.

Bertelsen úr elégedetlen volt önmagával és az egész eseménnyel. Meghallotta a gúnyolódó beszédet, hogy egy hangya csípte meg, - de hiszen ezt csak irigységből mondták, mert gazdag fiatalember volt, a Bertelsen & fia épületfacég tagja, a szanatórium első gavallérja, az arszlán, akinek a legszebb hölgyek sem állhatták ellent. A gúnyolódok nem változtathatnak semmit ezen a tényen, nem volt oka aggodalomra. Hozzájárult még ehhez, hogy éppen az ő cégük szállította a fát a szanatórium épületeihez és emiatt nagyobb mennyiségű részvényt is kellett jegyezniük. Hogyan aggodalmaskodhatott volna ilyen körülmények között Bertelsen úr! Hiszen tulajdonképpen az ő kegyelméből voltak itt ezek a gúnyolódok, csak intenie kellene - és az egész banda eltűnnék innen. De nem intett - sokkal élőkélőbb lélek volt.

Bertelsen viszonya a szanatóriumhoz nem volt titok, ő maga sem hallgatta el és az ilyen helyen, ahol sem kinek sem volt más dolga, mint hogy pletykáljon, eléggé el is terjedt a híre. Most már azt hihetnénk, hogy az irigy gúnyolódok hálásak voltak kifogástalan és elnéző viselkedéséért - de nem. - Lám, no lám - mondták tovább pletykálva - mi dolga lehetett annak a Bertelsennek olyan közel az Ellingsen kisasszony kalaptűjéhez. Mi az ördögöt akart ott? Ha még a keze lett volna, azt értené az ember, talán megakadt a kalap valahol az erdőben a lombok közt, de az arca, hiszen az arca dagadt meg! ördög vigye ezt a kiállhatatlan fickót! - És nem segített az sem rajta, hogy szélesen felhajtott nadrággal és fehér kamáslival jelent meg, sem az, hogy a szanatórium legszebb szobájában lakott, mert mindez csak annyit jelentett, hogy az apja épületfanagykereskedő - ő maga még sem volt egyéb, mint piperkőc az üzlet számlájára.

- De hiszen tagja a cégnek, - csitította valaki őket.

- Micsoda? - kérdezte a másik és dühösen nézett rá.

- Csak úgy mondtam. Társtulajdonosa az üzletnek.

- Hát aztán? - felelték újra. - Ha az öreg, az apja meghal, egyedüli tulajdonosa lesz az összes deszkáknak. De nem látták be, hogy mi köze ennek a kérdéshez.

De annak, aki így kivált a gúnyolódok táborából, talán egészen külön véleménye volt a dologról, Isten tudja, talán egészen önálló gondolatai voltak róla. Ezt a fiatalembert, aki jól zongorázott, Eyde-nek hívták, keresztnevén Selmer-nek, tehát Eyde Selmer volt a neve és igazán csinos fiú volt, csak sápadt és finom, nem valami erős. Mikor zongoránál ült, már keskeny háta is beteges benyomást keltett. De a zongoránál csupa tűz volt és nagyon használható, mikor a vendégek esténként összegyűltek a szalonban zenét hallgatni. Rubenné Csajkovszkijt kért és ő eljátszotta, d’Espard kisasszony Sibeliust, azt is eljátszotta. Mindenkivel szemben szolgálatra kész volt és viszonzásul féláron lakott a szanatóriumban.

Ez a d’Espard kisasszony csak mostanában érkezett; a szabadságát töltötte itt, de nem, mint beteg, mert nagyon is élénk és jókedvű, barna szemű hölgy volt, kis gödröcskékkel az arcán, mikor mosolygott. Vajon mit akart itt? Azt beszélte, hogy a családja jobb napokat látott, de most már lehanyatlott. Ez szemmel láthatólag igaz volt. Valamikor, egy szép napon egy bevándorló jött ebbe az országba, ahol az idegent mindig nagyobbra becsülték, mint a hazait és csak a keze keresztvonását kellett a névjegyére tennie, hogy valakinek tartsák. A titokzatos d’Espard úrról tudták, hogy hol ezen, hol azon az úton, de főleg, mint francia nyelvtanár jutott előre, ezzel került be a legjobb családokba, elismerték, jól keresett, és könnyen győzött a versenyben tisztán azzal az előnnyel, hogy külföldi volt. Azután vőlegény is lett, úgy látszott, minden rendben van, meg is esküdtek volna, de ez ellen tiltakozott a felesége, akit otthon hagyott; d’Espard úrnak el kellett tűnnie.

Ez volt az ős.

A norvég menyasszony pedig ott ülhetett szégyenével és növekvő gyöngeségével, mert nemsokára anya lett.

A gyermek, egy leány, a második d’Espard, megkapta a nélkülözhetetlen nevet, de bizony semmi mást nem kapott tündöklő atyjától, mint a nevét. Anyjának három fokkal alább kellett szállni, hogy egyáltálában férjhez mehessen, de a kis d’Espard Júliának megvolt a neve, hogy néhány fokkal megint feljebb vigye. Ott ül egy krisztiániai[1] irodában, mert d’Espardnak hívják, külföldön járt és franciául tanult. Nem tud semmit alaposan, a középosztály egyhangú norvég kiejtésével beszél, nem tud jobban énekelni, mint akárki más, nem tanulta meg hogyan kell házat vezetni, nem bírna el egy napi munkát, nem tudná megvárni a blúzát, de tud írógépen kopogtatni és megtanult franciául.

Szegény d’Espard Júlia!

Olyan csinos, ragyogó szemű és élénk, talán egy kicsit tüzesebbnek is mutatja magát, mint amilyen, de különben mivel bizonyíthatná be, hogy milyen race-leány. Francia, mégpedig délfrancia eredetű és akárhogy áll is rendellenes születésének titka, annyi bizonyos, hogy nagy szerelemnek a gyermeke. Boldog d’Espard Júlia! És amilyen különös az élet fordulata: alig érkezett meg a szanatóriumba, azonnal feltűnt. Ellingsen kisasszony nem volt többé az egyetlen gyöngy, az egyetlen gyöngytyúk Torahus-on.

D’Espard kisasszony sok mindenhez értett, amihez a többiek nem értettek; véleményt tudott mondani ebédkor a salátáról, hogy nem olyan, mint Franciaországban, ó, nem is lehetett ahhoz hasonlítani! Mikor a hölgyek együtt ültek és a zenét hallgatták, rendesen ráhagyták a művészre, hogy kiválassza, amit játszani akar, de szívesen elnézték Rubennének, hogy Csajkovszkijt kérte, mert ideges volt és gazdag. D’Espard kisasszony azonban Sibeliust kérte, pedig egészséges volt és szegény, ördöngös leánya, mit értett ő Sibeliushoz!

- Nem kellene inkább arra kérnünk Eyde Selmer urat, hogy azt játssza, amit ő akar? - kérdezte egy öreg kisasszony bosszankodva. - Igen, igen! - mondták mások. Azután félhangon tovább fecsegtek a dologról. Mert valamennyien megértették, hogy miért akarta d’Espard kisasszony Sibeliust hallani: mert egy finn úr ült mellette a pamlagon, az udvarlója, egy régi jónevű arisztokrata: Fleming; őt akarta ezzel a figyelmességgel kitüntetni.

Ördöngős leány ez a d’Espard! Zene után természetesen mindenki aludni indult, csak d’Espard kisasszony ment ki a szabadba. Még hozzá nem is egyedül ment ki, hanem magával vitte a finn Fleminget is, akinek meg volt tiltva, hogy a hideg esti levegőn kint járjon a mellbajával. Kimentek, hogy leolvassák az időjóslást a barométeren, mely az üvegajtóra volt akasztva s amennyire a sötétben láthatták, a „száraz idő” háromszögére mutatott.

- De azért hideg van, - mondta Fleming úr és felhajtotta a kabátja gallérját.

A kisasszony azt mondta, hogy csak gyorsabban kell egy kicsit járni, ö rajta alig van valami s a nyaka meg éppen nincs betakarva.

Fleming úr erre azt kérdezte, hogy nincs-e a folyósón egy hirdetés, mely a vendégeket figyelmezteti, hogy tíz órakor ágyban kell lenni.

- Bizonyosan. Van itt hirdetés minden lehető és lehetetlen dologról.

Fleming úr nevetett és azt mondta, úgy sietnek, hogy a lélegzete is elakadt. Csakugyan nehezen lélegzett, a mellére nyomta a kezét és aprókat köhögött.

így hát leültek pihenni.

- Ez is olyan dolog, ami meg van tiltva, - mondotta Fleming.

- Ez is?

- Igen. Nem szabad úgy sietni sem, hogy köhögjek tőle, sem közben leülni és pihenni.

- Minden meg van tiltva, - mondta a leány, mintha csak magában beszélne. Azután kijelentette, hogy az a hirdetés a folyosón csak az álmatlanságban szenvedő öregek kedvéért van kitéve. Nem vonatkozz hátik reájuk, a fiatalokra.

Újra felállt és továbbmentek. Elmentek Torahus legelő mellett is és látták messziről a Dániel udvarát és kis házát. Olyan csend volt körülötte, kutya nem ugatott, füst nem szállt fel a kéményből, az emberek mélyen aludtak a házban és aludtak az állatok is az istállóban.

- Gondolja el, hogy itt is laknak emberek! - szólalt meg a leány elgondolkozva.

- Igen. És ki tudja, nem nagyon boldogan élnek-e, - vélte Fleming.

A leány közelebb ment a félhomályban, hogy jobban megnézze: festetlen deszkafalak, ablakok függöny nélkül, turfafedél minden épületen. Miért nem tettek legalább az új szobák ablakára függönyöket? Pedig ez a szárny különben egészen jót mutat három ablakával. De az effajta emberek nem tudnak semmit sem lakályossá tenni.

- A maguk módja szerint teszik azzá - felelt Fleming. - És Isten tudja, vajon nem az-e a leghelyesebb, ha a saját szükségük szerint otthonos.

Erről beszélgettek tovább, míg hazafelé mentek. Fleming nyugodt és szelíd volt, reménytelen, mint az ilyen betegek kezdetben szoktak lenni; csak későbben térnek magukhoz és küzdenek érte, hogy meg ne haljanak, de kezdetben megadják magukat és összetörnek sorsuk súlya alatt. A leány fel akarta élénkíteni és arra kérte, hogy beszéljen az otthonáról, a nagy finnországi földbirtokról, a kastélyról és a mérföldekre terjedő erdőkről. Éjfél tájban értek haza, hosszú séta volt és Fleming úr köhécselni kezdett. A kapu már be volt zárva, de Fleming úr a gyűrűje gyémántjával halkan bekopogott az ablaküvegen és a kaput kinyitották.

Minden jól sikerült, nem kellett volna megzavarni az álmatlan öregeket, ha d’Espard kisasszonynak eszébe nem jut, hogy egy könyvre van szüksége, melyet bizonyosan valahol a szalonban hagyott; elkezdett járkálni a szobákon és nyikorgó ajtókon át, meg is találta egy könyvét, de nem az volt, amit keresett, tovább ment, még egyet talált, de ez sem volt az igazi, úgyhogy végre is visszafordult és megelégedett az elsővel.

Ó, ezek a könyvek, a d’Espard kisasszony könyvei, mindenütt ott hevertek, ahol utoljára olvasott, csupa francia könyv, olcsó papírosra nyomott sárga borítékú regény. Ez a sok irodalmi-félérték volt a legfontosabb a kisasszony csomagjaiban, a könyvek terhelték úgy meg, hogy a kocsis alig bírta felemelni az utazó ládaját. Mindegyik könyvre rá volt írva a neve, d’Espard Júlia, nehogy valaki kétségben maradjon az iránt, hogy ki tud franciául a szanatóriumban. Meg is kérdezték tőle gúnyosan, vajon több könyvet olvasóé egyszerre, mivel olyan sok könyve hever széjjel? - Ó, nem! - s azután szokásos norvég kiejtésével hozzátette: - De arra gondoltam, hogy esetleg lesz valaki, aki francia könyvet szeretne olvasni, és akkor rendelkezésére áll. - Én, részemről, még a huszadrészét sem olvastam el a saját könyveimnek sem, - felelték. - Ugyan! A saját könyveinek sem? - csodálkozott Ellingsen kisasszony.

Ostobaság volt, de sokan szemére vetették d’Espard kisasszonynak, hogy olyan külföldies és olyan elbizakodott, hogy nem veszi figyelembe a szokásokat, öreg lelkészkisasszonyok úgy vélték, hogy eddig még elég jó volt, ha valaki bízott Istenben és tisztességesen felöltözködve járt, de most már nem. Ők semmiesetre sem sétálnak éjfélkor összevissza a lakásban és nem nyikorgatják az ajtókat, de d’Espard kisasszony bezzeg megteszi. Reggel panaszkodtak a felügyelőnek, a felügyelő beszélt a házvezetőnővel, a házvezetőnő bement a doktorhoz. Igen, a doktor is meggondolta a dolgot és ő is azon a véleményen volt, hogy véget kell vetni ennek a rendetlenségnek. De szokása szerint könnyen vette az egészet, kedveskedett az öregekkel, megdicsérte őket, hogy minden zavarás ellenére olyan pompásan magukhoz tértek Torahus-on, d’Espard kisasszonyt pedig megfenyegette a mutatóujjával, mire a leány csak nevetett. Rajta nem lehet kifogni, mert tudott a férfiakkal bánni. Erre a doktor Fleminghez fordult: tüdőbajos embernek éjjel ágyban kell lenni.

- Inkább nappal menjen sétálni, - mondta neki. - Jó.

- Nappal, mikor süt a nap.

- Jó, jó, mire való ez az egész, minek ez a vergődés? - kérdezte Fleming úr sápadtan a reggeli hidegtől és aggodalomtól. - Nézze a körmeimet, egészen kékek lettek.

- A körme? Bah! Menjen ki pisztrángot horgászni fent a patakban.

- A napon nincs pisztráng.

- Dehogy nincs. Léggyel horgásszon. Mások is megteszik, például Dániel is a legelőről. Még találunk jó helyet magunknak is. Magam is kimegyek önnel.

- Nézze doktor, az éjszaka megint megfigyeltem a mellkasomat: a baloldala egészen beesett.

- Haha, - nevetett a doktor. - Nincs olyan ember, akinek egyforma magas volna a mellkasa mind a két oldalon. Ezzel ne törődjék semmit. Nem köhögött vért, ugye?

- Mélyen beesett - ismételte Fleming És izzadok is éjszaka.

- De vér nem volt?

- De köhögök. Az éjszaka is köhögtem, kint voltam.

- Hát persze! - kiáltott a doktor. - D’Espard kisasszonytól tanulja ezt a könnyelműséget?

- Nem, nem, én magam is akartam, én kerestem a társaságát.

- Csak keresse kedve szerint, de nappal.

- Mivel már szóba jött d’Espard kisasszony, - folytatta Fleming - mondhatom csak hálás lehetek, hogy foglalkozik velem. Olyan vidám és bátor, olyan jól esik a támogatása. Annyi mindenféléről beszélünk együtt és az otthonomról is beszélgethetek vele.

- Hallgasson rám, - mondta a doktor, hogy befejezze ezt a tárgyat - tíz órakor ágyban kell lennie, ha azt akarja, hogy megint egészséges legyen.

Fleming úr kétkedő mosolygással ismételte: - Megint egészséges?

- Igen, megint egészséges - mondta a doktor határozottan és bólintott. - Most pedig a köhögés ellen néhány cseppet fog kapni.

A Fleming úr szemében valami remény kezdett felgyűlni és az ajka reszketett, mikor megkérdezte: - Komolyan azt hiszi, hogy még magamhoz térhetek?

A doktor rábámult: - Hát hogyne térhetne magához! Megbolondult?

- Ez túlságosan nagy boldogság volna - túlságosan…

- Na, most jöjjön velem, hogy néhány cseppet beadjak.

Útközben Fleming úr kezdte elfogadni a doktor véleményét, hogy még meggyógyulhat. - Igaz, hogy mostanában már nem is volt véres a köhögésem - mondta - ebben igaza van. Vajon mi a csodától szűnt meg? Ezelőtt egy hónappal még vért köptem, nem sóskát, csak egyszer volt a szájam tele, de hiszen több liter vér van a testünkben, mi ez ahhoz képest? És mióta idejöttem, nem is fordult többé elő. Azt hiszi doktor, hogy egészen elmúlt?

Az orvos megállította Fleminget, megkérte, hogy álljon egyenesen és nézzen a szemébe. Talán csak olyan orvosi ötlet volt, talán valami különös hatást akart vele elérni. Mert hirtelen vidáman elnevette magát és így szólt: - Maga, ezzel a nagyszerű testtel, valóságos óriás, szívós, régi fajtából való! Nem igen láttam még valakit, akit a természet pompásakban látott volna el! Csak el kell meszesedni a bal tüdőcsúcsnak és teljesen egészséges lesz.

Fleming úr mosolygott boldogságában a reménye tői és hálától. - Köszönöm, köszönöm, - mondta.

- De semmiféle éjszakai séta az éles levegőn, ezt el ne felejtse.

Aztán tovább mentek, hogy a cseppeket elhozzák.

Csakugyan igaz volt, hogy a természet nagyon jól bocsátotta ki kezéből Fleming urat, de mintha azután visszavonta volna a szavát, nem tartotta meg az ígéreteit; szomorú volt ilyen fiatal embert ennyire összes töröttnek látni. Az orvos vigasztalása nagyon jól esett neki, olyan szüksége volt rá, az egész napját világos hangulattal vonta be. Nagyszerűen kijátssza a sorsot, fittyet hány neki! Leült és vidám levelet írt haza: Csodálatos egy hely ez a Torahus Norvégiában; beteg emberek meggyógyulnak itt, egyik a másik után. De van is olyan doktor, aki ugyancsak érti a dolgát, milyen cseppeket ad a köhögés ellen! s a biztonsága és tudása milyen erővel hat! Ilyeneket írt.

De mikor este Fleming úr lefeküdt, világosan látta, hogy a mellkasa még jobban beesett; vajon miért? Megvizsgálta magát a tükörben, megmérte a különbséget a szemével, behúzta a jobb oldalát, hogy egyenlő magas legyen a ballal, de a bal csak beesettebb maradt. Nem valami nagyon, nem is volna érdemes róla beszélni, csak egy darabka a tüdőcsúcs körül, de ez is elég volt arra, hogy Fleming urat bizalmatlanná tegye. Újra lefeküdt, de sokáig nem tudott elaludni a gondolataitól, az a különös eszméje támadt, hogy d’Espard kisasszony meg tudta volna gyógyítani; ha orvos lenne, elvette volna feleségül és így gyógyította volna meg. A gondolatai mindig tovább vitték, aztán lassankint, mint minden este, lefekvés után melege lett, mindig lázasabban, tüzesebben, kiállhatatlanul; néha álmában hánykolódott. Mikor éjszaka felébredt, egészen nedves volt az izzadtságtól.

A reggel eljött. Nem olyan ember volt Fleming úr különben sem, aki nem ébredhet fel nevetés és danolás nélkül. Nem - és mi oka is lett volna rá? Kedvetlenül foglalta el helyét a reggeliző asztalnál, legcsekélyebb étvágya sem volt. Ránézett a d’Espard kisasszony tányérjára, látta, hogy még nem reggelizett. Mit is akart tőle? Fleming úr semmit, a kisasszony beszélget vele, nem megy el mellette, nem hagyja, hogy egyedül evezzen a saját vizén, csinos és egészséges, egészen kívánatos gyümölcs. Mire a leány bejött, már fáradt volt és kelletlenül köszönt.

- Jól aludt? - kérdezte d’Espard kisasszony.

Fleming csak a fejét rázta.

- Menjünk ki sétálni - hívta a leány.

[1] Krisztiánia: 1877 és 1925 között Oslo hivatalos neve. Az 1624-es nagy tűzvész elpusztította Oslót. IV. Christian király újjáépítette a várost, tiszteletére kapta az újjáépült főváros a Christiania (vagy Krisztiania) neevet. (a Digi-Book Kiadó megj.)

III.

Torahus szanatóriumban rendben folytak a dolgok. Vagy ha nem is ment talán minden éppen úgy, mint kellett volna: nagy fénnyel, sok zenével és pénzáradattal, de ezt nem is lehetett várni mindjárt kezdetben, az is megjön majd később. A vezetőség a legjobb akarattal állott a jó ügy szolgálatában, az orvos lelke mélyéből részt vett mindenkinek a bajában, a házvezetőnő jártas volt a konyha és a betegápolás titkaiban, a fel; ügyelő régi tengerész, pompás ember, aki szívesen segített a kártyát ütni, de egy pohár bort sem utasított vissza, ha valamelyik vendégnek jókedve kerekedett.

Aztán meg ott volt Robertsen ügyvéd, aki az orvossal együtt az egészet vezette, és aki mindennap felment Torahus-ba, hogy megvizsgálja az egész berendezést és átnézte a könyveket, mert ő volt az igazgató. Jófejű, kiváló ember, aki előre köszönt az alkalmazottaknak, pedig ő volt tulajdonképpen az úr a házban; a vendégek előtt sem nagyképűsködött, ő kerülte ki őket és kinyitotta az ajtót a hölgyek előtt.

Legutoljára előkelő társasággal jött fel a szanatóriumba, egy angol miniszter feleségével és ennek komornájával. Robertsen ügyvéd mélyen hajlongott, szó; bákat rendelt, parancsokat adott a cselédeknek és minden lehetőt megtett a miniszter felesége kedvéért. Az asszony a maga részéről természetesnek tartotta ezt a figyelmet és úgy is fogadta. Némileg koros asszony volt, aki elváltán élt a férjétől, de volt még benne elég felhasználatlan maradék; feszes fűzőt viselt és rizsporos arcán kellemes mosolyt. Az ügyvéd büszke volt erre a vendégére és megkérte a házvezetőnőt, hogy vegye különös pártfogásába; csak a norvég leányt kell megkérdeznie, aki tolmácsa volt, hogy nem kívánté valamit? Nem azért, mintha a ladynek valami baja volna, de előkelő hölgy, aki rátalált erre a norvég hegyi nyaralóra és bizonyosan meg is volt hozzá a pénze, ha csomagjait és ékszereit tekintetbe vesszük. Akárhogy állott is a dolog, annyi bizonyos, hogy az ügyvéd a doktorral is beszélt, hogy tegye tiszteletét nála, mert ez az asszony mágnes lesz, aki sok vendéget fog a szanatóriumba vonzani, sőt az ügyvéd még a felügyelőt is rávette, hogy levett kalappal álljon oda, mikor a miniszter felesége a kocsiba fellép. Svendsen felügyelő, ez a derék legény, aki matróz volt, beszélt a lady nyelvén és azt felelte: very well!

Így intézte el Robertsen ügyvéd ez alkalommal a dolgot.

De ekkor odajött hozzá Eyde Selmer, a zongoraművész, és megkérte, hogy egy pár szót válthasson vele, mielőtt elmegy. Ó, az ügyvéd nagyon is jól tudta, mit akar Eyde úr mondani, de azért azt felelte: - Kérem, tessék Eyde úr!

Együtt mentek tovább és a művész előadta mondanivalóját; a régi nóta volt: hogy nincs semmi célja itt lődörögni tovább, mikor neki mielőbb külföldre kellene utazni, napok és hetek hiába telnek el és ő nem tud eljutni Párisba. Nem tudna az ügyvéd úr tanácsot adni?

- Igen, Párizsba. Én csak azt mondhatom megint, hogy nagyra becsülöm önt. Nincs itt senki, akihez a kérelmével fordulhatna? Különben a nyár folyamán még sokan fognak jönni erre a nagyszerű helyre, bizonyosan sok gazdag ember jön el, erről biztosíthatom.

- Én Bertelsen úrra gondoltam, - mondta a művész.

- Beszélt már vele?

- Nem. Csak úgy eszembe jutott a napokban.

- Na igen. Legjobb lesz az őszig várni, addig akad valami segítség, ezt biztosan tudom.

Habár az ügyvéd látszólag úgy tett, mintha többet tudna, mint amennyit mondani akar, Eyde úr mégis türelmetlenül szólt közbe: - Az őszig! hiszen még csak hónapok múlva lesz ősz, én pedig mindjárt szeretnék utazni, az idő telik.

- Mindjárt? Azt már igazán ne tegye. Tudja ki érkezett éppen most? Egy angol miniszter felesége. Látja, ez már olyan közönség, akinek érdemes játszani. Könnyen meglehet, hogy felkelti az érdeklődését.

- Az angolok nem értenek a zenéhez, - felelt Eyde úr lenézően.

- Úgy? De mégis furcsának találhatná, hogy éppen akkor utazik el, mikor ő megérkezett. Hátha egyenesen zenét fog kívánni, ön pedig elutazott?

- Vannak itt hölgyek, akik verik a zongorát.

- Ohó, csakhogy bizonyosan jó zenét fog kívánni, ez meg is látszik rajta, ennyire én is értek hozzá. Különben hallgasson rám - fordult hozzá az ügyvéd hirtelen, - van egy biztos ígéretünk, valaki ösztöndíjat fog önnek adni, ha őszig itt marad.

- Kicsoda? - kérdezte a művész egyszerre felélénkülve.

Az ügyvéd így felelt: - Tulajdonképpen nem szabadna elárulnom. De csak beszéljen Bertelsen úrral, tudja, a Bertelsen és fia cég, nagyon gazdag ember és művészetpártoló. Üdvözölje és mondja meg neki, hogy velem már beszélt.

Hogyan lehetett az, hogy Robertsen ügyvéd úgy bánt ezzel a művésszel, mintha valami nélkülözhetetlen cselédleány lett volna? A fiatalember pedig nem közönséges embernek mutatkozott, csak egyedül állónak látszott, aki senkihez sem tartozik a világon. Amellett követelő volt és olyan bizalmas hangon beszélt, mintha már nagyon sokféle ígéretet kapott volna, amiből semmit se váltottak be. És az ügyvéd mégsem utasította vissza ezt a hangot. Ha volt valami a viszonyuk mögött, ez most semmiesetre sem derült ki, mert az ügyvéd elutazott.

Nos, hát semmi titok sem volt közöttük, csak az történt, hogy az ügyvéd sokat fecsegett, el akarta simítani a dolgot, nem szeretett senkivel akadékoskodni, még a szanatórium muzsikusával sem. Ha már egyszer hozzájutott a szemtelen kis legényhez, nem akarta magára venni azt az alkalmatlanságot, hogy kidobja. Az ügyvéd született házigazda volt, bőkezű és jóakaratú emberbarát.

Mikor felült a kocsira, megint visszahívták, hogy még néhány dolgot intézzen el; az egyik a vendégek postáját illette, állandó postáslegényt kellett alkalmazni zsinóros sapkával, a másik a kuglipályára vonatkozott, melynek nedves talaja meggörbült és meg kellett igazíttatni. Emiatt panaszkodtak a vendégek.

Végre elutazhatott az ügyvéd.

*

Most még csak tizenkét-tizenöt vendég volt Torahus-on, úgyhogy a nagy ebédlőt, melyben nyolcvan személyre lehetett teríteni, nem használták. Majd megjön ez is későbben. Az étkezést addig is a hölgyek szalonjában szolgálták fel, abban a szobában, ahol a hölgyek sohasem tartózkodtak, mert jobban szerették az urak dohányzóját. Inkább itt ültek, itt itták a kávéjukat, belekukkantottak az újságokba és köhécseltek a füstben. Mylady, mint ahogy címezték, nem vett részt semmiben és mivel más időben is étkezett, mint a többiek, nem igen volt látható. Délebédet egyáltalában nem délben, hanem este nyolc órakor evett, teát pedig a nap akármelyik órájában ivott, étkezése főleg sonkából és tojásból állt pirított kenyérrel.

Így keringett ez a tíz-tizenöt ember egymás körül a szanatóriumban, fecsegett szükségesről és szükségtelenről, de főleg a saját betegségéről beszélt mindegyik a másiknak. Ó, nem ok nélkül próbálkoztak most a hegyi levegővel, kénytelenek voltak vele, mert sok mindent megpróbáltak már ezelőtt. Az egyiknek a gyomra volt tönkre téve, és labdacsokat meg emésztési sót szedett minden étkezésnél, a másik köszvényes volt, a harmadik sömörös az arcán, a negyedik vért köpött. Ha kimentek a szabadba, mindegyik a maga bajának megfelelően látta el magát öltözettel, az egyik a mellén, a másik a hátán, egy harmadik a lábán; itt egy sál volt, ott egy prém, némelyik a fülén viselt védőt, a másik az orrán szürke vagy kék szemüveget. Mindegyik védelmezte magát, egyik sem akart meghalni.

De mégis volt egy köztük, aki meg akart halni. Egy kicsit vigyázni kellett rá, mert hajlama volt az öngyilkosságra. Néha beszédes, szellemes volt ez a fiatal ember, máskor hallgatásba és tépelődésbe süllyedt s a doktornak nem egyszer komolyan kellett vele beszélni. Talán jobb helye lett volna egy kevésbé udvarias intézetben, de sok pénze volt és eleget fizetett. Különben az orvos nem hitte, hogy valaha komolyan kezet fog magára emelni.

Nem valami szép ember volt, vállbán elég széles, de gyönge lábszárakkal, mintha iparoslegény vagy segédmunkás lett volna az apja és szolgáló az anyja. A pénzét örökölte. A vendégek csak az öngyilkos-nak nevezték.

Ha a doktor beszélt vele, nem maradt adós a felelettel. A doktor eleinte azt hitte, hogy vele is olyan könnyedén, tréfásan lehet elbánni, mint a többiekkel, de ezt a hangot csakhamar abba kellett hagynia.

- Halad a dolog, - mondta az öngyilkos és bólintott.

- Mi halad? - kérdezte a doktor.

- Valami, amin gondolkozom. Halad, és meg; találom a megfejtést, ha ma nem, hát holnap.

- Az öngyilkosságra gondol?

- Természetesen. Hiszen arról beszéltünk. Nemsokára megtalálom én a kivezető utat.

Az orvos mosolygott és azt kérdezte: - Úgy érti, hogy hozzászokik?

Az öngyilkos megbántottan adta tudtára, hogy ez olyan kérdés, amihez a doktor nem ért. - Érvényes formáját keresem, - mondta - mert csak nem mehetek úgy neki, hogy egyszerre csak a saját orrom előtt megölöm magamat.

- Ebben már igaza van.

Az öngyilkos dühösen nézett rá: - Hallgasson doktor, nekem ne álljon elő az asszonyos véleményével és ne beszéljen bele titokzatos kérdésekbe. Nem az a nagy dolog, hogy az ember hurkot vessen a nyakába; de eszébe jutott-e már valaha az a kérdés, hogy az öngyilkosság megbecsteleníti a gyilkosságot?

Erre a meglepő kérdésre a doktor csak a szemével hunyorított.

- Látja, nem képes megérteni, hogy ez a kérdés visszatarthat valakit. Nem olyan nagy dolog az embernek felakasztani magát, mindenki megteheti, ön is megteheti magával.

- Köszönöm, nem.

- Csak egy fogás kell hozzá. Nem is kell célozni.

- De most már hallgasson rám, - felelt a doktor és megpróbált okosan beszélni vele; - nem mondhatna le erről az egész bolondságról, Magnus úr? Sokkal több van ebben a pici kis halálban, mint talán képzeli, mi orvosok elégszer látjuk.

Az öngyilkos azonnal közbevágott: - „Mi orvosok!” - maguk egyáltalában semmit sem láttak abból, amire én gondolok.

- De hát ön maga, tudjam tulajdonképpen, hogy mit jelent az: meghalni?

- Nem tudom, felelt az öngyilkos - saját tapasztalatomból nem.

Ezzel köszönt és otthagyta a doktort.

Úgy látszott, mintha megnyugodott volna és gyönyörködött a feleletében. De az is lehet, hogy egész fecsegése az öngyilkosságról, mely megbecsteleníti a gyilkosságot, csak blöff volt, kifogás, hogy ne kellessen felakasztania magát. Egészben véve az öngyilkos beszéde nem mindig látszott őszintének, nagyon is sok bizonytalanság volt benne. De azért meglátszott rajta a szenvedés, fiatal arcán tépelődés és bánat pusztított.

A betegeknek nem volt semmi dolguk, rá voltak utalva, hogy vagy a környékben sétálgassanak és a hirdetéseket és útmutatókat olvassák, vagy a pohár körül gyülekezzenek, vagy valamelyik hosszú verandán kifeküdjenek a napra és a saját szenvedéseiken töprengjenek. Mindenki a másik részvétére vadászott és rendesen nem telt sok időbe, míg az egymáshoz való emberek megtalálták egymást, mintha régi ismerősök lennének. - Jaj, - mondta például az egyik - csak már megszabadítana az Úristen ettől a köszvénytől! - Bizony, a köszvény keserves dolog - felelte esetleg egy másik, - egyike a legkeservesebb szenvedéseknek. - Ez jól esett, ez segített s a másik most már szívesen magára vette, hogy legközelebb ő mutasson részvétet.

Nem volt semmi különlegesség közöttük, a betegek mindig egyformák. Még az öngyilkos volt talán a legeeredetibb. Volt még egy másik csodálatos figura is, az, akinek az arca sömörös volt. Ez a bőrbaj mostanában megint kiújult, hólyagok és kemény gümők ütöttek ki a bőrén, aztán sömörré váltak. Ha az egyik helyen begyógyult a sömör, a másikon megint kiütött, még a szemére is átment és a látását veszélyeztette; olyan volt, mintha az egész testét valami méreg fertőzte volna meg. Körülbelül egy idős volt az öngyilkossal, mind a ketten fiatalok, még a húszas évek végén; ez a két ember egymásra talált.

A sömörös ember sem volt ostoba, kigúnyolta a többi vendégét, magát és a betegségét. Egy aukcionárius fia volt, mint mondta, nem valami bőpénzű ember, de a szanatóriumban rendesen, hiány nélkül fizetett és elég is gyakran kapott az atyjától még egy-egy külön tízkoronással megterhelt levelet is; ezt kártyapénznek kapta, Úgy járt-kelt, mint a többiek és küzdött az életéért a hegyi levegő és az orvos segítségével; nem valami elegánsan volt öltözve barna kabátjában és a sportingben, mely sárga cipőzsinórral volt a mellén összefűzve, a zsinór végén pléhfűző lógott. Moss Antal volt a neve. Azzal vádolta az öngyilkost, hogy sokat iszik, pedig szegény alig ivott, csak nagy ritkán egy pohárkával.

- Hogyan kívánhatja, hogy elmaradjon a rögeszméje, ha iszik - mondta neki Moss.

Az öngyilkost könnyű volt megbosszantani, és azt felelte, hogy először is neki nincs rögeszméje, másodszor nem is akarja, hogy elmaradjon, harmadszor pedig nem szokott inni. Törődjön a saját rühességével és tisztátlanságával és hallgasson.

- Az én kiütésem csak a bőrömön van, maga pedig belül beteg.

- Nekem nincs semmi bajom.

- Nincs? Hát akkor miért van itt?

- Hallgasson!

- Magának a fejében van baja, az agyában.

- Nem szégyelli magát! - kiáltott az öngyilkos.

- A maga fejének van baja. Menjen, nézzen a tükörbe!

Moss egyszerre megszelídült, lehajtotta összedagadt arcát az asztal felé és egy pillanatig hallgatott. Egy pillanat múlva megint a régi volt. - Úgyszólván csak egy olyan sömör van rajtam, ami nem akar begyógyulni és az itt van, - mondta és felmutatta az egyik ujját, mely egy darab vászonnal volt bekötve.

Az öngyilkos utálattal nézett a felmutatott ujjra és ivott a poharából.

- Ez úgyszólván az én ünneplő és kedvenc sömöröm.

- Ha-ha, - nevetett az öngyilkos.

- Szinte nélkülözném, ha nem lenne ez az egész életre szóló kötés az ujjamon. Levegyem és megmutassam?

Az öngyilkos odakancsalított a félelmes kötésre és gyorsan újra innia kellett.

De Moss tovább folytatta: - És ha jól megnézi, észre fogja venni, hogy nem közönséges vatta van rajta, az anyámtól kaptam. De a kiadásaim között a legnagyobb gondot okozza a selyem. Hamar megfakul, meghervad egy kicsit a színe, igen meghervad, mint én is meg ön is. Különben ami önt illeti, ma nagyszerű színben van. Bizonyosan kitűnően aludt az éjszaka.

Ez a kis elismerés jól hatott. Az öngyilkos intett, igen, nagyon jól aludt az éjjel. Elkezdtek értelmesen beszélni erről az el nem múló sömörről, ugyan miféle megbabonázás lehet? Milyen csúnya. Most meg már a füle is vérzik.

Erre Moss intett, hogy igen, vérzik a füle. Bizonyosan lekaparta éjjel álmában a vart róla, legalább azt hiszi.

- Nem kapott valami kenőcsöt?

De igen, Moss kenőcsöt is kapott. Különben ez olyan eset, hogy Öyen doktor az úgynevezett expektatív rendszert akarja alkalmazni, várni fog, hogy meglássa miképpen fejlődik. Hanem azért Moss kenőcsöt is kapott, egyszerűen vazelint.

- Ez különös!

Igen. De éppen ez mutatja, milyen ártatlan dolog az egész. Eredetileg attól kaphatta, hogy szél ellenében tüszkölt.

- Ha-ha, - nevetett az öngyilkos. - Nem akar egy pohárral?

- De igen, köszönöm.

így perelt ez a két ember gyakran, hogy megint megbékéljen. Sohasem váltak komolyan ellenségekké és nem tudtak hosszabb időre egymástól elszakadni. Moss Antal reggel néha csúnyán kiveresedett arccal, de azért éppen olyan legényesen jött le a szobájából, és ha az öngyilkossal találkozott, megkérdezte: - Na, még ma éjszaka sem tette meg?

- Hallgasson!

- Hát persze, nem olyan könnyű az embernek felakasztani magát. Elébb még egy jó erős szeget is kell találni.

Ezzel kimentek a verandára. Ilyenkor már mindig volt valaki odakint, többek közt az a hölgy, aki mindig csavargatott valamit a kezében. A zsebkendőjét csavarta vagy a kesztyűjét vagy bármi mást, mindent, ami a kezébe akadt, kötéllé tekergetett. Rendszeres idegesség volt. Talán nem is gondolt rá, hogy milyen nevetséges és haszontalan volt a fáradtsága, de szorgalmasan csinálta, mintha feladott munkát végezne. Ha nem talált semmi mást, akkor az ujjait csavargatta, hogy csak úgy pattogtak.

Moss azt mondta az öngyilkosnak: - Menjen oda és mondja meg annak a hölgynek, hogy hagyja már abba.

- Én? Dehogy megyek.

- Pedig ez segít rajta egy időre. Neki meg ilyen bolondsága van.

- Menjen oda maga! - mondta az öngyilkos.

Rubenné jött ki éppen a verandára, kikereste a legszélesebb fonott széket és leült, letelepedett benne. Algírban szépség lett volna, sötét elragadó tekintetévei, de teste minden emberi fogalmat felülmúlóan kövér volt. Puha, barnabőrű ujjain briliánsok ragyogtak, de az egész kezéből mintha hiányzott volna a csont.

- Nem megy sétálni? - kérdezte attól, aki a kesztyűjét tekergette.

- Igen, elmennék, csak akadna társam. Nem jön velem Rubenné asszony?

- Aligha; olyan nehezen tudok mozogni.

- Pedig lefogyott asszonyom.

- Igazán? Magam is úgy érzem, mintha fogytam volna, pedig, ha megmérem magamat, a mérleg ugyanazt mutatja. De attól is lehet, hogy ma vastagabb ruha van rajtam és nehezebb cipő. Igazán, azt találja kisasszony, hogy valamivel soványabb vagyok?

- Határozottan. Hiszen látnivaló! Azt hiszem jót tenne, ha velem jönne Rubenné asszony.

- Nem, nem - hogy festenénk mi együtt! Ön olyan fiatal és olyan egészséges, kisasszony, minek cipelne engem magával. Felügyelő, jöjjön csak ide! - kiáltott fel.

A felügyelő jött, levette a kalapját és megkérdezte: - Jól aludt a nagyságos asszony ma éjszaka?

- Nem aludtam, - felelt Rubenné - ma sem aludtam, mint rendesen.

- Nem volt az éjszakája ma sem jobb?

- Jobb? Hogy is lehetett volna jobb? És előre is megmondom, hogy egyáltalában nem bírok olyan hajmeresztő félelmet éjszaka elviselni. Nem, nem bírok!

- Nem…

- Nem! A cselédlányok ma egész éjjel tomboltak felettem a padlásszobában. Azt hittem, hogy vademberek vannak fent.

- De asszonyom, hiszen...

- Ne mondja nekem, hogy de! Talán még le is akarja tagadni? De tudja meg, hogy bármelyik pillanatban meghalhatok ettől a lármától felettem. Érti! És hogy egy pillanatig sem aludtam ma éjszaka sem, olyan lárma volt a padlásszobában.

Tulajdonképpen egyáltalában nem ott laktak a leányok abban a padlásszobában, amelyről Rubenné beszélt, nem lakott ott senki sem, de a felügyelőt már ravasszá tette az a tapasztalat s mihelyt szóhoz jutott, azt a felvilágosítást adta, hogy a cselédleányok már átköltöztek.

- Igazán, átköltöztek? - kérdezte Rubenné.

- Igen, tegnap átköltöztek és most a melléképületben laknak odaát.

- Igazán? Hogy lehet az?

A felügyelő hallgatott.

De éppen akkor érkezett oda ez a kiállhatatlan d’Espard kisasszony, aki csak férfiakkal tudott bánni, igen, egyenesen odajött, megállt és hallotta a vitát. - Miről van szó... hogyan? - kérdezte, mint aki nem érti.

Rubenné végigmérte: - Mit kíván?

- Csak azt... a felügyelő bizonyosan nem jól értette, hiszen, ha a leányok már tegnap elköltöztek és ön ma éjjel nem aludt...

Rubenné elgondolkozott. - Nahát, akkor tegnap éjszaka nem aludtam, - mondta, de érezte, hogy meg van verve. Talán más asszony síráshoz folyamodott volna, de Rubenné nem; csak az egész arca lett sötétvörössé. És ekkor az a hölgy, aki a kesztyűjét csavargáttá, hirtelen felállt és pártfogásába vette: - Bocsánat, - mondta - az a kis Babszem még mindig ott lakik az ön szobája felett, aki az én blúzomat elszakította, bizonyosan az volt!

- Köszönöm - mondta Rubenné. - De most már magához is tért és utána kiáltott a felügyelőnek: - De igazán átköltöztek a leányok?

- Igazán át, - felelt a felügyelő.

- Ideje is volt!

Így megvolt mindenkinek a maga baja, amire vigyázni, gondolni kellett, rögeszmék, képzelt bajok és valódi betegségek. De tulajdonképpen minden betegség valóságos volt, mert mind szenvedést okozott és mind egyformán gyógyíthatatlannak mutatkozott. Szomorúság volt látni a betegségek változatának ezt a gyűjteményét.

Az a hölgy megint visszaül és csavargatja a kesztyűjét. Úgy látszik, Moss Antal nagyon megszánta, mert így szólt: - Egy pillanatra abbahagyta, míg Rubennével beszélt, most már megint nekifogott. Én nem mehetek oda beszélgetni, nincs elég jó megjelenésem hozzá. De maga odamehetne.

- Bánom is én! - mondta az öngyilkos. És ott ült tovább gondolkozva és tépelődve, megint rájött a nehéz órája; nevetséges volna valamihez hozzáfogni, hasznossá tenni magát a keze munkájával, felállni, beszélni. - Hallgasson! - kiáltott rá Moss-ra.

Moss azt mondta: - Nézze csak ezt, aki most jön.

Az öngyilkos nem nézett fel.

Fleming úr jött, a mellbeteg finn, belépett a verandára, elegáns ruhában a horpadt melle felett és köszöntötte d’Espard kisasszonyt s a többieket. Neki sem lehetett jó éjszakája, az árnyék nagyon sötét volt a szeme alatt, de méltósággal viselte, mosolygott, udvariaskodott a zongoraművésszel és megkínálta cigarettával értékes tárcájából.

Erre d’Espard kisasszony odament hozzá, kezet nyújtott, Fleming úr elfogadta, de nem hagyta félbe a beszélgetést. - Jó reggelt, - mondta a leány, - Jó reggelt, - felelt Fleming.

Fleming úr mellbeteg és könnyen felindul; most már jól ismeri d’Espard kisasszonyt, nem

szükséges, hogy feleslegesen udvariaskodjék vele, számíthat rá, elnéző lesz iránta, amire különben meg is kérte. Ö, nem mintha nélkülözni tudná a társaságát, sőt valósággal szüksége van reá; ő az egyetlen, aki törődik vele, de nagyon is könnyen kapható ez a d’Espard kisasszony, sohasem kellett felkeresni és ennek bizony gyakran az volt a következménye - különösen egy hosszú, álmatlan éjszaka után, mint ma is - hogy kimutatta rossz kedvét vele szemben. Különben az bizonyos, hogy akkor is éreztette volna vele kedvetlenségét, ha nem várta volna a verandán, mikor lejön. Szívtelenség lett volna ilyet tenni, mikor ő mellbeteg és könnyen izgatható. Azért pompás ember ez a d’Espard kisasszony, aki mindig eltűrte a szeszélyeit.

Együtt mentek le a lépcsőn s elhagyták a szanatóriumot.

Vajon hova mentek? Megint Dánielhez, mint csaknem minden nap? Ugyan mit akarhatnak ott?

Ez Fleming úrnak a felfedezése volt mindig a majorba akart menni Dánielhez; olyan kicsi volt nála minden és olyan otthonos, meg kellett hajolni, mikor az ember belépett az ajtón; bent nem volt más csak egy asztal, egy ágy, néhány szék és a nyitott tűzhely, ahol főztek, tisztára kőkorszak. - Nem tetszik az úrnak és a kisasszonynak beljebb fáradni a tiszta szobába?

Nem, megköszönték, a mellbeteg úrnak jobban esett ebben a régi kunyhóban. Itt ült le egy faszékre és csuporból itta a tejet vagy faszilkéből a tejszínt; gyermekkori és falusi íze volt annak és nagyon ízlett még a nagyvárosi hölgynek is, aki gépen írt és franciául is tudott. Beszélgettek egymással, Dániel és a gazdasszony az egyik részről, a két szanatóriumi vendég a másikról, kicsi dók gokról, áldott tudatlanságban az élet talányai felől; nem valami sok gondolat kereszteződött, de jól esett itt ülni és beszélni az időről, termésről és az utakról. Milyen más volt éjszaka, mikor nem lehetett aludni a csodálatos kérdésektől: Hol van a kivezető út? Sehol. És hol van az út, mely visszavezet? Sehol.

Azután fizet, jól megfizet a tejért és megkérdi, nem lehetne-e előfizetni tejszínre? - Ó, hogyne, nagyon szívesen! Egészen meghódította a háziakat udvariasságéval és ezüstpénzeivel. Eljönne-e mindennap? Csak nagyón fárasztó ne legyen! - Nem akarok terhükre lenni - mondja Fleming - de engedjék meg, hogy egy kicsit magiam maradjak a szobában. Itt fogok ülni az asztalnál és gondolkozom, talán írok is haza. A kisasszony majd megmagyarázza.

Egyedül marad és mintha előre kigondolt volna mindent, elkezd levetkezni, közben sírdogál az érzékenységtől és levertségtől, betegnek és az álmatlanságtói kimerültnek érzi magát, ő maga az, aki itt áll? Mert akkor szerencsés ösztöne vezette el messze az emberektől és nagy épületektől, újra vissza a rejtekbe és kunyhóba.

Mosolyog, mosolyog és sír, ó, Istenem, mennyire el van gyengülve és hogy leromlott! De itt gyógyulás van a szoba levegőjében is, talán valami barátságos baktérium ül a szoba ócska falaiban, Isten tudja, talán valami altatószer, zsongító, piros vértestecskék, gyógyulás és élet.

Nem bántja, hogy a kunyhó ablakain nincs függöny és kékselyem alsóruhájában lefekszik a bőrtakaró alá.

D’Espard kisasszony megmagyarázza a háziaknak, hogy kicsoda ez az ember: egy előkelő gróf, nagy kastélya van, tud franciául, sőt még oroszul is, most egy kicsit idegbajos, de ez nemsokára el fog múlni. Látta azt a gyűrűt az ujján? Ohó, Dániel, ha az a gyűrű a magáé volna, egész életében sohasem kellene többet dolgoznia! - Ugyan mit csinálnék akkor? - kérdezte Dániel értetlenül. Nem, ezt csakugyan nem értette.

A kisasszony kiment Dániellel a munkához és nézte, hogyan csinálja a kerítést. - Mert úgy van az, - magyarázta Dániel, - hogy a kerítés sohasem lehet elég magas és erős, a kerítések csinálják a legtöbb bajt, a fényű rákúszik, a tehén átugorja, a disznó megtúrja. - Ezeket a magyarázatokat tréfás, de azért oktató hangon mondja el, ő is meg akarja mutatni, hogy tud valamit; nem olyan finom dolgokat, mint a kisasszony, szó sincs róla, hanem amiről azt állítja, hogy ért hozzá, azt alaposan is tudja. A szavain áttetszik, hogy nincs a környéken olyan ember, akitől még tanulhatna válás mit a föld megmunkálására nézve. Szívesen beszél a kis birtokáról, Torahus legelőről, a hegyekről és erdőről, ami itt körül, mint mondja, mind az övé. - Mind? - kérdi a leány csodálkozva és a szája íze szerint akarván beszélni, hozzáteszi: Uram Isten, ne hagyj el! - És Dániel mintha hájjal kenegetnék, tovább fecseg. A magányos fiúnak nem igen van idefent a hegyen kivel beszélgetni, kihasználja a ritka alkalmat és szívesen válaszolgat a barátságos kérdésekre.