Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Katy Hays: The Vipers

Copyright © 2025 by Katy Hays

All rights reserved.

Design © Marianne Issa El Khoury/TW.

Borítóképek © Getty Images, iStock, Alamy, Shutterstock

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 595 0

Szüleimnek

(akikről örömmel állíthatom,

hogy nem is hasonlítanak Lingate-ékre)

Gallyakon és faleveleken át élesen szikrázik felénk
a víz a napsütésben;

és a végtelen távlatokban dobókockákká
törpülnek a messzi Nápoly fehér házai.

Charles Dickens: Pictures from Italy

Capri mindig is vonzotta a szent szörnyeket…
hogy aztán beszippantsa őket ez a különös világ,

és maguk is a mítosz részévé válnak.

Shirley Hazzard: Greene on Capri

ELSŐ RÉSZ

CAPRI SZIGETÉN ELTŰNT

A PULITZER-DÍJRA JELÖLT DRÁMAÍRÓ

International Herald Tribune

1992. július 19., vasárnap

CAPRI, OLASZORSZÁG — RENDŐRÖK ÉS ÖNKÉNTESEK KERESIK Sarah Lingate-et, miután vasárnap délután bejelentették az eltűnését.

A drámaíró a férjével, Richard Lingate-tel, valamint sógorával, Marcus Lingate-tel és annak feleségével, Naomi Lingate-tel vakációzott a szigeten. A rendőrséget 13:07-kor értesítették, hogy Sarah Lingate-et nem találják a villa területén, ahol családjával együtt megszállt.

A drámaírót szombaton este látták utoljára azon a vacsorán, amelyet a Casa Malaparte – a Lingate Alapítvány támogatásának köszönhetően sikeresen befejezett – felújításának alkalmából rendeztek. A parti után a meghívottak átvonultak a Piazzettára egy italra. Sem Richardot, sem Sarah Lingate-et nem látták azt követően, hogy a csoport megérkezett a Bar Tiberióhoz. Egy szemtanú arról számolt be, hogy még a vacsora előtt nézeteltérés támadt a házaspár tagjai között, a konfliktus mibenlétét illetően azonban nem volt hajlandó részletekbe bocsátkozni. Richardot állítólag éjjel 2 óra körül látták hazatérni a felesége nélkül.

Richard és Marcus Lingate elsősorban mint a DVH Holdings örökösei ismertek, a magánkézben lévő energiavállalatot még nagyapjuk, az olajmágnás Aaron Lingate alapította. A céget az apjuk számolta fel a nyolcvanas évek derekán, a fivérek az eladásból származó pénzt más-más területen fektették be: Marcus induló techcégeket, míg Richard művészeti projekteket támogatott az örökségből.

Sarah Lingate Pulitzer-díjra jelölt, Whiting Award elismeréssel kitüntetett drámaíró. Darabjait többnyire kísérleti helyszíneken mutatták be, például a Lexington Conservatory Theatre-ben, de neves előadó-művészeti központok is műsorra tűzték, köztük a Lincoln Center is. Sarah Lingate 178 centiméter magas, átlagos testalkatú, haja hosszú, dús, szőkésbarna. Folyékonyan beszél olaszul.

További értesülésig eltűnt személy ügyében folyik a nyomozás. Aki bármilyen információval tud szolgálni a carabinierinek, hívja a 081-555650-es számot. Kérjük a környező régióba, Nápolyba, Sorrentóba, Portofinóba és Ischiára látogatókat és a helyi lakosokat, hogy tartsák nyitva a szemüket.

HELEN LINGATE

NAPJAINKBAN

A pénz az én fantomvégtagom. Valaha a testem része volt. Ezt onnan tudom, hogy néha sokkszerűen, a gerincoszlopomon végigfutó érzésként tör rám a hiánya. A pénz az anyagcseréhez köthető, a szervezetünk része. Ezt mind Lornától tudom.

Lorna előtt képtelen voltam a pénzről beszélni. Témát váltottam, haboztam, tipródtam, a fülem mögé simítottam a hajam, mosolyogtam. Addig csavargattam a Cartier karperecet a csuklómon, amíg ki nem pirosodott a bőröm.

Egyszóval, hazudtam.

Mindig is feszélyezett a pénz, mivel dúskáltam benne, ugyanakkor nem volt belőle elég.

Ennek most vége. Láttam, milyen súlya van a táskának, amikor Lorna felemelte. Kidagad a pénzünktől. Továbbra sem emlékszem, hogy kinek az ötlete volt. Az övé vagy az enyém, mindegy is. Úgy suttogjuk majd egymásnak a sztorit a mai nap után, mint valami varázsigét. Emlékszel? Nem sejtettek semmit. Aztán remélhetőleg nevetni fogunk.

Ilyenek a jó sztorik. Reflexszé válnak, automatikussá, akár a lélegzés. Ezt azért tudom, mert minden porcikám ilyen sztorikból áll.

Pénzes sztorikból.

Hazugságokból.

Apám minden héten előadta nekem őket, már úgy ismertem a sztorijait, akár a tenyeremet. Hogy a dédapám olajra bukkant aranyásás közben. Hogy ez a Bel Air-i házunktól nem messze történt. Hogy azóta útburkolat van a lelőhely fölött, amely egyébként a Glendale és a Beverly Boulevard kereszteződésének közelében található.

Dédapámat nem érdekelte az olaj. Apám külön kiemelte, hogy ez hiba volt. Kizárólag az arany izgatta. Aztán valami sokkal jobb pottyant az ölébe: egy birtok, kitermelési jogok, Franciaországból importált, kézzel festett díszpárnák. És egy név – Lingate.

Micsoda meglepetés! Vakszerencse. Bárkivel megtörténhetett volna. Na, ezért az ígéret földje Amerika – mert ez még mindig megtörténhet.

Jó kis sztori, igaz?

Csakhogy már gyerekkoromban is kilógott a lóláb. Azt a Los Angelest halandó ember aligha vehette birtokba. A romlatlanság földjét – kusza babföldek és illatos narancsvirágok, szénsavas üdítő módjára fut fel az olaj a fúrótornyokba, és ebből az olajból még ugyanúgy lehet aranyat csinálni.

Egyetemistakoromban tudtam meg az igazságot, amit húsz éven át titkoltak előlem, de nem hibáztatom őket. Nekünk ez nemcsak egy sztori volt, hanem mítosz. Családi örökség. Úgy adtuk tovább, ahogy más családokban egy darab ezüstöt szokás, mert mindig meggyőzik a következő nemzedéket, hogy ez még a gyarmati időkből származik. Még az is lehet, hogy a neves ezüstkovács, Paul Revere munkája. Ami a család ősi, megingathatatlan elkötelezettségét bizonyítja a függetlenségi háború iránt. Kérkednek vele a Forradalom Lányainak találkozóin – egy hamisítatlan Mayflower család. Csak amikor mégis el akarják adni, akkor derül ki, hogy tizenkilencedik századi reprodukció.

Végeredményben ez csak egy történet.

Az igazság az, hogy a családom a huszadik század hajnalán csellel jutott hozzá a legjelentősebb kőolajlelőhelyhez, a Wilson olajmezőhöz. Megígértük az eredeti tulajdonosnak, egy olajmágnás özvegyének, hogy megosztozunk vele a profiton, amennyiben öt éven belül olajat találunk. Öt évvel és egy nappal később elvégeztük az első fúrást.

A nő pert indított, és veszített.

Így már érthető, hogy miért a sztorit preferálták inkább.

Manapság már ritkán gondolunk az olajra. Inkább azok az események kerültek előtérbe, amelyek harminc évvel ezelőtt játszódtak le ezen a szigeten. Anyám halála. Hogy apám megúszta-e a megölését, vagy sem. A családom neheztel a mítoszukon foltot ejtő anyámra, mert sehogy sem tudják letörölni az ezüstjükről a vérét.

Én viszont hálás vagyok neki, mert támaszkodhatom a sztorijára. Nekem is jogom van profitálni a családi történetekből, vagy nem? Ennyit igazán megérdemlek azok után, hogy nem is ismertem őt, mégis évről évre vissza kell jönnöm erre a szigetre, ebbe a villába, a halála évfordulójának apropóján.

A telefonom szerint dél van. Bárhol másutt a dél már késő, csak itt Caprin nem az. Megduzzadt a nyelvem, és nehezen fókuszálok az éles fényben. Kínzó macskajaj gyötör.

Félrehajtom a takarót, és leteszem a lábam az üres ágy mellé. Csak részletekre emlékszem a múlt éjszakából. Emlékszem, hogy a lábunkra csavarodott a lepedő, emlékszem Freddy verítéktől síkos hátára. Reggel első útja az úszómedencéhez vezetett, hallottam a csobbanást.

Kitámolygok a fürdőszobába, és vizet szürcsölök a kezemből, aztán nyűgösen lejjebb hajolok, és inkább a csapból iszom. Fogat és arcot mosok, szemügyre veszem a párna lenyomatát a bőrömön. Még egy utolsó pillantás a tükörbe, aztán kilépek a folyosóra, és Lorna szobája felé veszem az irányt.

Biztosra veszem, hogy még alszik. Hosszú éjszakája volt, nyilván már felkelőben volt a nap, amikor visszaért Caprira. Óvatosan benyitok hozzá. Látom az ajtó résén át, hogy érintetlen az ágya.

Bemegyek a szobába, amely déli napfényben fürdik, nincs behúzva a függöny. Ellenőrzöm a mosdót a fürdőszobában, azt sem használták az éjjel. Se híre, se hamva Lornának. Anynyira teljes a hiánya, egy percre elbizonytalanodom, hogy velünk volt-e egyáltalán.

Azzal győzködöm magam, hogy csak késik. Hogy mindjárt be fog futni. Hogy tévedek. Hogy a történet, amit előadott nekem, a történet, amit megosztottunk egymással, igaz. Nem hazugság.

Csak hát ismerem a történeteket. Meg a hazugságokat.

LORNA

A LORNA ELTŰNÉSÉIG

HÁTRALÉVŐ ÓRÁK: 36

A tengeren vagyok.

Ismerős riadalom társul a felismeréshez, mely mintha mindig azt suttogná: Hát így halok meg?

Csak most így hangzik: a tengeren vagyok.

Az ugyanaz.

Egyre kisebb lesz Sorrento a hátunk mögött. Impozáns kockaszállodái a földközi-tengeri napon kifehéredett betűikkel már csak színes maszatok, rózsaszínek és fehérek, rozsdálló erkélyek és teraszok. A Lingate-ek ezt nem érzik. Ahogy átcsap a hajótaton a fekete víz. Ahogy mind a hatan kelepcébe vagyunk zárva ezen a tizenöt méter hosszú jachton.

Percekkel ezelőtt még nem lett volna késő szólni, hogy menjenek csak előre. A parton maradhattam volna valamilyen vészhelyzetre hivatkozva. Aztán már a fedélzeten volt a táskám, eloldották a hajókötelet, és az a nagy igazság, hogy muszáj itt lennem. Most bármit csinálhatok egy teljes héten át. Annál is tovább, mint kiderült.

Elszakítom a tekintetemet a parttól, a sebesen távolodó olasz félszigettől. Amikor megfordulok, a munkaadóm, Marcus Lingate tornyosul fölém, kitakarva a napot és az előttünk elterülő szigetet. Feleségét, Naomit, akivel majdnem negyven éve házasok, a hajó orrában hagyta. Átellenben velem Helen Lingate és a fiúja, Freddy foglal helyet. Richard, Helen megözvegyült apja egymagában álldogál a panorámafedélzeten.

Marcus pezsgőspoharat nyom a kezembe, elfelejtette, hogy nem iszom. Kötelességből úgy teszek, mintha belekortyolnék. Csak az ajkamat nedvesítem meg. Elmosolyodom. „Jófajta”, mondom. „Itt minden az.” Biccentéssel nyugtázza elégedettségemet, és amikor elérnek minket egy nagyobb hajó hullámai, lezöttyen a mellettem lévő székbe.

– Most egy hétig nem dolgozunk – kiabálja túl a szelet meg a motorzajt. Mosolyog. Mintha ez egy olyan titok lenne, amit senkinek sem szabad megtudnia – a kikezdhetetlen munkamorálom.

– Már mondtad – felelem.

Tényleg említette.

– Tessék? – kérdezi úgy, mintha nem hallotta volna. Aztán hozzáteszi: – Nem hiszel nekem?

– De hiszek! – emelem fel a hangom, a lelkesedésemmel palástolom a tényt, hogy egy szavát sem hiszem. Ez is hozzátartozik a munkámhoz, a szerepjátszás, az, hogy jó képet vágok, hogy nincs egy rossz szavam. Remekül játszom, amíg kapok érte valamit cserébe. Mosolygok, de közben pontosan tudom, hogy lesz itt munka bőven.

Amikor felvett minket a hajó a kikötőben, igyekeztem világossá tenni a kapitány és legénysége számára, hogy nem tartozom a családhoz. Szigorúan véve. Semmi közöm hozzájuk, szerettem volna mondani. Én intéztem nekik a hajót. Csak az asszisztens vagyok. Majdnem félrevontam a mi fiatal, alacsony növésű, napbarnított kapitányunkat, hogy meghúzkodjam az egyenruhája ujját. Nekem ez munka, mondhattam volna neki. Mi ketten egy csapat vagyunk.

Csak nem beszélek olaszul.

Szavak helyett azzal fejeztem ki ezt, hogy magam cipeltem fel a kézipoggyászomat a hajóra, hogy ügyetlenkedtem, és nem tudtam, hogy le kell venni a cipőt fedélzetre lépés előtt. Hogy azon tűnődtem, Mindig ilyen puha volt a bőr? Hogy ugyanolyan elismerően simogattam az ülésem tengerészkék varrását, mint amilyen elismerően a kapitányunk simogatta a stewardess térdét, amikor azt hitte, hogy nem látjuk.

Első osztályú vagy privát körülmények. Portások. Luxusminőségű felületek. Erről nem szokás beszélni – a legnagyobb tökélyről, ami tapintás és ízlelés útján csak elérhető. Kéjmámor. Helentől, a főnököm unokahúgától hallottam ezt a kifejezést.

Senki sem szolgált rá ilyen életmódra.

És előttünk terül el Capri szigete. Ahol a következő egy hétben állítólag nem fogok dolgozni.

Nem ilyennek képzeltem. Kisebb is. Hegyesebb is. Meredekebb is. Jóval meredekebb. Két sziklanyúlvány áll ki a Földközi-tengerből, és egy mélyedés ékelődik közéjük. Aranyszőke sziklák mindenütt. Csoda, hogy nem nyúlnak hozzá – a sziklákhoz.

Helen anyja azzal vált hírhedtté, hogy az egyik szikla tövében találtak rá a megcsonkított, felfúvódott holttestére. Pontosan harminc évvel ezelőtt. Kikerestem az első újságcikkeket. Memorizáltam a régi, szürkés fényképfelvételeket. És azon kaptam magam, hogy megrendít, ahogy rátapad a lábára a vörös ruhája, amikor kihalásszák a vízből. Ahogy úgy takarja az arcát a haja, mint egy halotti lepel. Egy efféle elegáns tragédia máig előkerülő téma az újságokban: Lingate-halál – Évtizedekkel később is akadnak még kérdések. Baleset volt. Talán öngyilkosság. A család végig ezt hangoztatta.

És évente visszajárnak ide, hogy bizonyítsák az igazukat.

Le szeretném tenni a pohár pezsgőmet, de nincs hová. Úgyhogy dajkálom, mint egy kismadarat, vigyázva, nehogy összeroppantsam. Sós a levegő. És kellemetlenül párás is, de őket ez nem zavarja.

– Szeretném, ha családtagnak éreznéd magad – közli velem a munkaadóm a hullámverés zaján át.

De én nem tartozom közéjük. Nem vagyok Lingate.

Imádnád – mondta nekem Marcus még május elején. Éppen ebédeltünk néhány háztömbnyire az irodájától egy fehér terítős helyen, ahol olyan hódolatteljesek a pincérek, mintha állandó hátfájás kínozná őket. Ő ragaszkodott hozzá, hogy kóstoljam meg a párolt fürjét, és mintha faragott elefántcsontot tartanék a kezemben, olyan volt megfogni a madárka pöttöm csontjait. Nem szeretem a csak körülményesen elfogyasztható ételeket – a pici vadmadarakat, a lágytojást, a rákot, a homárt –, mert sok idő megy el velük, ráadásul mini villákkal-kanalakkal kell bohóckodni. Aznap mégis eszegettem.

– Nem olyan, mint ahogy elképzeled – folytatta, a szalvétájába törölve az ujjait. – Annál is jobb, Capri.

Megnyomta a sziget nevének első szótagját. Mint egy pisztolylövés, de az ő szájából így hangzott: Kaa-pri.

Nem voltam még Olaszországban.

– Jobb, mint Mallorca – folytatta.

Spanyolországban sem jártam még.

– Kényelmetlen – mondta –, de megéri a fáradságot. A legjobb helyek mindig ilyenek. – Leöblítette a fürjét egy korty fehérborral, és mintegy odavetette nekem: – El kell jönnöd.

Azt hiszem, ez egy véletlen meghívás volt. De mindig is szerettem testközelből megfigyelni a pénzt. Bizalmas körben meleget ad. Addiktív ragyogás lép a nyilvánosság felé mutatott hűvös látszat helyébe.

– Jól van – feleltem.

Gondoltam, úgyis elfelejti a beszélgetésünket. Aztán átküldte nekem a repülési infókat. És ez lepett meg a legjobban – helyet intézett nekem a gépen, pedig ez az én reszortom lett volna.

El kell jönnöd – komolyan gondolta.

– Ezek a figurák mindenhová az asszisztensükkel utaznak, nem? – kérdezte a szobatársnőm.

– Egyszer sem utaztam még velük.

Mindig jó előre leszervezték maguknak a személyzetet. Titoktartási megállapodást írtak, kőbe vésték az elvárásokat.

– De tényleg annyira furcsa, hogy elhívott? – kérdezte a lány a hűtőnkben kotorászva, ami a hungarocelldobozos maradékoktól meg két félig megivott üveg bortól eltekintve üres volt. – Barátnők vagytok Helennel. Lehet, hogy ő amúgy is hívott volna.

Lehet.

Jobb ez így.

Valóban barátok voltunk Helen Lingate-tel. Dacára annak, hogy én itt laktam egy szobatárssal, a harmincas éveim közepén, kőhajításra a 405-ös úttól. Keményen dolgoztam Helennek. Muszáj, ha pénzes emberről van szó. A pénzes emberek gyanakvók. Okkal azok. De adtam időt a dolognak, és azóta legalább heti egyszer összejártunk a Lingate-vagyon örökösével – kirándultunk, együtt ebédeltünk, vagy beültünk egy bárba, ahol én rendszerint limonádét ittam, ő meg ginkoktélt.

– Nem lesz fura? – folytatta szobatársnőm, miközben az egyik borosüvegből próbálta kivarázsolni a beleszorult dugót. – Hogy te dolgozol, ő meg…

– Henyél – segítettem ki.

– Aha.

Megvontam a vállam. Még színlelni akartam egy kicsit; a színlelés elviselhetővé teszi az életet. De már így is túl sokat beszéltem róluk.

Feladatom: a diszkréció. És Helen ajánlott be. Mondta, hogy a nagybátyjának asszisztensre volna szüksége. Akkor még csak ismerősök voltunk. Eladó voltam egy forgalmas brentwoodi pékségben, amit ő minden délelőtt 10:35-kor meglátogatott. Ha egy efféle helyen hetente többször is lát az ember egy arcot, az már olyan, mintha ismerné az illetőt, aztán összefutottunk egy túraösvényen, és megszólított. Szeretek másokat hallgatni. A túraösvényen is így kötöttem ki.

Fő, hogy kit ismersz, mondta mindig az anyám.

És én az összes Lingate-et ismertem.

Több ezer kilométerre vagyunk a lakásomtól, ahol vacakok a redőnyök, és még most sem hagynak kiesni a szerepemből. Lehet, hogy Marcus biztosított nekem helyet a gépen, de minden egyebet én intéztem – a hajót (ami késett), a villát (mint mindig, egy évre előre kellett lefoglalni), a vacsorákat, a házvezetőnőt, az asztalfoglalást a parti klubokba. Naominak időpontot az Hermèsbe meg a Pucciba, hogy háborítatlanul vásárolgathasson.

Két órával ezelőtt, amíg a hajóra vártunk Sorrentóban, én nem velük iszogattam a bárban. De nem ám. A chartercéggel beszéltem telefonon, ők biztosítottak felőle, hogy elkerülhetetlen a késés. Bejártam a kikötőt, hátha találok másik hajót hat főnek és a nem kevés csomagjuknak. De mert az Amalfi-parton ez a főszezon, nem akadt semmi. Aztán meg, mikor befutott végre a hajó – és a kapitány a szép dallamos hangján rákezdte, hogy „a motor, signore, a szél, signore, késve is indultunk, signore” –, a munkaadóm félrevont, és a fülembe súgta, „Gondoskodj róla, hogy kapjunk majd pénz-visszatérítést”.

Ezeknek a pénz-visszatérítés a mániájuk. A gazdagok imádják azokat a rohadt pénz-visszatérítéseket.

Felírtam a telefonomba a másnapi lista legelejére – pénzvisszatérítés.

Lassít a hajó, ahogy beérünk a Marina Grandéba, Capri szigetének fő kikötőjébe. Halászhajók siklanak el mellettünk. Kisebb csónakok haladnak cikcakkvonalban a kikötőmedence és a parttól távolabb horgonyzó jachtok között. Akkorák azok a jachtok, mint egy-egy sziget.

Hajónk fényes, tíkfa orrán túl élettől lüktet a Marina Grande. Testek népesítik be, a testek kiemelik a hajókból a halfogást, szállnak fel a kompokra, körbeülik a kávézók asztalait, és szívják a cigarettát. És látok a mólón még két testet, akik a partraszállásban fognak nekünk segíteni – az egyik fütyül, a másik mutogat.

Ösztönösen felpattanok segíteni. Nem tudom, mit csinálok; sosem kötöttem még ki hajóval. Helen elkapja a csuklómat, és lehúz maga mellé a bőrrel bevont padra.

– Nyugi – mondja, és széles, foghíjas mosolyt villant felém. Aprók és lehetetlenül fehérek a fogai, mint a kisbabáké. A keze hideg.

Mellette Freddy rakja éppen keresztbe a lábát.

– Vigyázz a kötelekkel. Rátekerednek a bokádra, és letépik a lábfejed.

Elmosolyodik.

Látom magam előtt a jelenetet: elkapja egy kötél a bokámat, a csuklómat, a nyakamat. Talán ő is látja.

A kapitány ezalatt a legkeskenyebb kikötőhely felé farol a hajóval. Az egész folyamat alatt mozog a keze, mintha szimfóniát vezényelne, egyik kezét feltartja, a másik a kormánykeréken nyugszik, mindkét kezét az álla alá emeli, csettintget a mólón várakozó figuráknak. A stewardess a kötelekkel, ütközőkkel foglalatoskodik, ég a keze alatt a munka. Bravúros teljesítményt nyújtanak.

Befarolunk a szűkös helyre. És mielőtt elérnénk a móló betonperemét, a kapitány otthagyja a hajókormányt, és két öles lépéssel átsiet a hajó farába. Egyik lábát ráteszi az úszóplatformra, a másikkal kilép a mólóra. A parton állókat lefoglalja, hogy hordárokat hívjanak meg a stewardesst bámulják, nem látják, ahogy a kapitány megállítja a hajót, mielőtt az nekicsapódna a falnak. Én látom. Egyszerű mozdulat, megfelelően időzítve azt üzenheti, Ura vagyok a helyzetnek. Bízzátok csak ide.

Bedugja a kezét a hajó és a betonfal közé. Nem értem, miért – egy célt tévesztett kötél után nyúl talán, vagy csak fel akar vágni előttünk. Mindenesetre megcsúszik a lába. És ez nagy hiba. Már semmi sem állíthatja meg a hajót. Se ütköző, se láb. Csak a kapitány vízbe mártott keze.

Megtorpan. Lehervad a mosolya. Látom átsuhanni az arcán a felismerést. De már késő. Egy mellettünk elhaladó jármű farvize megdobja a hajót, nekilökődünk a falnak.

Reccsenés hallatszik a hajófar felől – húst, csontot és üveggyapotot zúz szét a beton. Aztán üvölteni kezd a kapitány. S amikor próbálok odalesni, hogy lássam a kezét, csak annyit látok, hogy rózsaszín foltokat hagyott a tíkfa úszóplatformon. Tulajdonképpen szép. A kávézók bejáratának oszlopait díszítő bougainvilleának van ilyen színe.

Ott vannak mellettünk felgöngyölve és stószba rakva a törülközők. Felkapok egyet, és elbillegek a hajó végébe. Ráeszmélek, hogy akár én is lehetnék az áldozat, hiszen Lingate-ék alkalmazásában állok. Veled vagyok, szeretném mondani, ahogy odanyújtom a puha frottíranyagot.

Olasz szavak pattognak a hajófarban. Lingate-ék a pilótafülkéből nézik végig a jelenetet. És bár mozog a szájuk, nem hallom, hogy mit mondanak. A kapitány átvérzi az első törülközőt, és épp időben nézek fel, ugyanis Freddy már dobja is nekem a következőt; továbbadom.

– Ciao – szólal meg egy hang a mólóról. – Marcus Lingate? – Az idegenvezető végignéz a pilótafülkén, és a munkaadóm felemeli a kezét. – Kövessenek – mondja a férfi, azzal már szedi is össze a táskáinkat, teleaggatja a karját a fonott fogantyújú retiküljeinkkel és kézipoggyászainkkal. A háta mögött egy hordár talicskára pakolja a csomagjainkat. – Már várja a kocsi – mondja az ember, és a kikötő szíve felé mutat.

A kapitány a második törülközőt is átvérzi, közben visszakapjuk a cipőinket.

– Csak úgy itt hagyjuk? – kérdezem. De Lingate-ék és Freddy már felhúzták a cipőjüket és kiszálltak.

– Nem kéne itt maradnunk segíteni? – Fogok egy harmadik törülközőt. Nem kéne akarniuk itt maradni segíteni?

– Mit tudnánk csinálni? – kérdi Marcus. – Nem vagyok orvos.

– Tessék – húz elő Freddy egy krokodilbőr tárcát, és a kezembe nyom egy köteg eurót.

Csak állok ott, kezemben a pénzzel. Melegnek érzem, mert a zsebéből vette ki, és egy pillanatra felmerül bennem, hogy megtartom, mint régen, ha egy férfi pénzt adott nekem. Csak szorongatom a pénzt, amíg a stewardess el nem kezdi lefeszegetni róla az ujjaimat. Lepillantok rá, és látom, hogy könnyes az arca.

Nem vagyok Lingate.

Ez nem az én vakációm.

TARTALOM

Első rész

Helen Lingate

Lorna

Lorna

Helen

Lorna

Helen

Lorna

Lorna

Sarah

Lorna

Helen

Lorna

Helen

Sarah

Lorna

Helen

Sarah

Helen

Lorna

Helen

Lorna

Második rész

Helen

Sarah

Helen

Helen

Sarah

Helen

Helen

Helen

Naomi

Helen

Marcus

Helen

Helen

Helen

Naomi

Helen

Helen

Helen

Helen

Renata

Sarah

Helen

Lorna

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Vereckei Andrea

Előkészítés Tomka Eszter

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Imbue – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Olde English – 1001Fonts FFC License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Tinos – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License