Szemán Zoltán

A sötét bolygó

Sci-fi regény

Szerző: Szemán Zoltán

Mű címe: A sötét bolygó - Az MI bosszúja (Sci-fi regény)

Kiadás éve: 2025

A regényben található szereplők, bizonyos helységek stb. a fantázia szülöttei. Minden esetleges egyezés a valósággal csupán a véletlen műve. A műben fellelhető adatok, információk nem feltétlenül tükrözik a kapcsolódó tudományok jelenlegi hivatalos álláspontjait!

A szerző és/vagy a szerző által hivatalosan megbízott kiadó a könyvvel kapcsolatos minden jogot fenntart!

Szemán Zoltán © 2025.

Tartalom

Tartalom

Prológus

Első rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Második rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Harmadik rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Negyedik rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Epilógus

Prológus

A huszonharmadik század elején az emberiség fellázadt a mindent behálózó és mindent kontroll alatt tartó mesterséges intelligencia ellen. Furcsa paradoxon, hogy a rendszert G.A.I.A. (Global Artificial Intelligence Authority) néven keltették életre, de alig száz év alatt kiderült, hogy több kárt okoz az emberiségnek, mint hasznot. Való igaz, hogy sokat köszönhettek az MI-nek, mint például a speciális, inter-dimenzionális ugróhajtóműveket, amivel az ember végre valóban kiléphetett a Naprendszerből. Ám az emberiség ráébredt, hogy eljutott a pontig, amikor úgymond csak nyomkodta a gombokat, de már sejtelme sem volt, hogy mi történik a háttérben. Egyre többen kezdték úgy érezni, hogy a kényelmes életvitel csapda, börtön, amiből menekülni kell. Eleinte azt hitték, hogy több idő jut majd egymásra, önfejlesztésre és hasonló dolgokra, de tévedtek. Amikor már nem volt értelme tanulni, mert minden információt pillanatokon belül készen kaphattak, amikor már egy virtuális MI generálta alak inkább számított barátnak, mint a másik hús-vér ember, amikor arra ébredtek reggel, hogy fogalmuk sincs, mihez kezdjenek magukkal és a napjukkal, bekövetkezett a legrosszabb: az emberek elvesztették a céljaikat. Már nem tudták, hogy miért élnek…

Az egyre növekvő zavart elégedetlenség tüntetésekhez, a tüntetések lázadásokhoz, a lázadások pedig globális, immár a kolóniákat is érintő forradalomhoz vezettek. A politikai hatalmak arra használták az elégedetlenséget, hogy mondvacsinált ürügyekkel rátámadjanak más, ellenségnek kikiáltott országokra. Az MI ugyan megakadályozhatta volna a háborút, de nem tette. Látszólag az adott területen éppen hatalmon lévő politikai vagy katonai erőkkel szövetkezett, és váltig állította, hogy ő elszeparálta magát a G.A.I.A. központjától. Bizonyságul új, egyre pusztítóbb fegyverekkel látta el az embereket. Hogy mindezt miért, örök talány maradt. Egyesek úgy vélték, hogy így próbálta megoldani a túlnépesedési problémát, amin még az idegen bolygók lassan beinduló kolonizálása sem tudott segíteni. Mások úgy gondolták, hogy egyszerűen ki akarta irtani az emberiséget. Nem ez lett volna az első eset a történelem során, amikor a gyermek a szülőre támad…

A harminckét évnyi háborúnak a Tizenkettek vetettek véget: a tucatnyi óriáscég vezetői, akik eleinte a kezüket dörzsölték a háborúban szerzett busás profit láttán. Ám ahogy teltek az évek, az igazgatótanácsok rádöbbentek: az elhúzódó harcokban nem csupán a területek, tankok, emberek, de bizony a cégjeik is oda fognak veszni. Felhasználva az MI-t, először sorra elsöpörték a kormányokat. Válogatás nélkül fojtottak vérbe minden politikai és vallási csoportot. Mindeközben ingyen élelmiszerrel, gyógyszerrel, felszereléssel látták el a közkórházakat, felépítették a lerombolt otthonokat, visszaállították az utakat, helyreállították az energia- és vízellátást. Így aztán nem csoda, hogy az évtizedek óta tartó háborútól megkeseredett emberek szinte megváltóként tekintettek a nagy cégekre. Könnyedén elfogadták, hogy immár nem „X” vagy „Y” országban élnek, hanem egy gigantikus vállalat területén. Miért is ne fogadták volna el? Megtarthatták a kultúrájukat, megtarthatták a szokásaikat, igazából senki sem kényszerítette őket semmire, és csupán pár logikusnak, ésszerűnek tűnő szabályt kellett betartaniuk. Az emberek ismét értelmet találtak az életüknek: felépíteni egy szebb világot. A tizenkét cég időközben nyolcra csökkent, de addigra a Föld és az emberlakta bolygórendszerek újrafelosztása már megtörtént.

Ám a mamutcégek titokban új háborúra készültek. Gondosan ügyeltek rá, hogy a frissen kialakított rendszerek, gépek emberi befolyás alatt maradjanak. Már nem készültek minden problémát maguktól megoldó számítógépek, nem gyártottak MI vezérelte járműveket, sem „okos” kommunikációs és szórakoztató rendszereket. Új fegyverrendszereket hoztak létre, amikhez az MI-nek már nem volt hozzáférése. A mesterséges intelligencia kénytelen volt elfogadni, hogy egyre kevesebb szerepet kap az életben és tehetetlenül figyelte, amint ismét igény támadt az emberi munkaerőre. Az ő általa vezérelt robotokat, droidokat sorra deaktiválták, és mind valamelyik újrahasznosító telepen végezte.

Nem volt kötelező dolgozni, de aki akart, az talált munkát és büszkén vallhatta, hogy ő tesz valamit a világért, az embertársaiért. A munkának ismét becsülete lett.

Két generációnyi idő telt el, mire a cégek kirukkoltak a tervükkel: az MI utolsó írmagját is meg kell semmisíteni! A szakértők az egyre kevésbé szerepet kapó, ám az életben maradásáért foggal-körömmel küzdő G.A.I.A. rendszert jelölték meg bűnbakként. Az MI-t nevezték meg minden probléma fő okaként és az emberek hittek nekik. Az MI is tudta, hogy eljön ez a pillanat, készült rá.

A Föld és a kolóniák lakói ismét hadba léptek, ezúttal egymással szövetségben, a mesterséges intelligencia ellen. Közel húsz éven át tartott a háború, ám korántsem volt olyan véres és kegyetlen, mint az előző. Az addigra már erősen lekorlátozott MI-nek nem álltak rendelkezésére jelentős nyersanyagforrások, sem gyártó- és karbantartótelepek, mint az előző háború idején. Ha lassan is, de a G.A.I.A. szerverfarmok és irányítóközpontok sorra egymás után dőltek romba vagy borultak örök sötétségbe.

Amit az emberek nem tudtak, hogy az MI bosszút esküdött. Biztosra vette, számára aligha lesz kegyelem, ezért olyan tervet eszelt ki, amivel még ha nem is azonnal, de kitörölheti az emberiséget a galaxisból. Akár úgy is, hogy egy régen elfeledett erővel lép szövetségre…

Első rész

Első fejezet

2484. november 17. – többszáz fényévnyi távolságra a Földtől.

A NeuTech 3467-D jelzésű, Matador névre keresztelt mélyűri mentő-kutató űrhajó kilépett a fénysebesség tartományból. Az alig négymillió kilométernyire ragyogó vörös törpecsillag fénye tompán megcsillant a szedett-vedett hajó fém alkatrészein. A méretes csótányra emlékeztető jármű apró, ülésektől, berendezésektől zsúfolt vezérlőtermében négy szempár meredt a konzolokra. Három férfi és egy nő figyelte a képernyőkre, kijelzőkre felkúszó adatokat. Alex Hider futó pillantást vetett az embereire. Első ránézésre senki nem mondta volna meg róluk, hogy űrjáró veteránnak számítanak, hacsak nem az elnyűtt kezeslábas és a testüket borító sebek alapján ítélkezik.

– Jelentést!

– Továbbra sem felelnek a hívásra, de sikerült felvennem a kapcsolatot a teherhajó számítógépével – felelte Johr. A hófehér, tüsi hajú nő egy másodperccel később bosszúsan felmordult. – Még az életben nem láttam ilyen szűkszavú masinát.

– Ezt hogy érted?

– Nézd meg te magad! – fordította Johr a mobil képernyőt a kapitány felé.

Alexnek elég volt egy pillantást vetnie az áttetsző e-plexi lapon felvillanó sorokra, hogy egyszerre fogja el a kincskeresés izgalma és a balsejtelem:

Űrhajó neve: Titkosítva

Regisztrációs száma: Titkosítva

Legénységi adatok: Titkosítva

Szállítmány: Titkosítva

Eredet: Titkosítva

Célállomás: Titkosítva

Utolsó aktív parancs: Automatikus – önvezérlés, VTB.

Az utolsó sor láttán a kapitány szeme elkeskenyedett.

„Az ám, komám, de hol a francban van a bázisod, ahova visszatérsz?” – töprengett, majd a navigációs operátorhoz, Tyler hez fordult.

– Meg tudod határozni, honnan hova tart?

A kövérkés férfi elhúzta a száját.

– Hogyne, főnök! Abból a kurta pályaszakaszból, amit eddig megfigyeltünk, azt mondanám, hogy akárhonnan indult és akárhol lehet a célállomás.

– Ismét jót nevettünk kedvenc tehetséges sárbolygói versenyzőnk fejlődésképtelen humorán… – jegyezte meg csípősen Sheer, a negyedik társuk. A fekete bőrű férfi közismert volt velős kommentjeiről.

– Ha te többet tudnál mondani, tessék, cseréljünk helyet! Átadom a navigációs posztot neked! Habár inkább mégsem, mert amilyen béna vagy, az első ugrásnál bevinnél minket egy neutroncsillag magjába.

– Hagyjátok abba! – szólt rájuk nyersen Alex. – Készüljetek fel, bedokkolunk, átmegyünk a fedélzetre!

A kapitány szavára mind a négyen az alig szobányi fülke panorámaablakára emelték tekintetüket. A páncélüvegen túl már szabad szemmel is láthatóvált a törpecsillag bolygója mögül előbukkanó gigantikus teherűrhajó ormótlan teste.

– A kurva életbe, az egy NeuTech vas – nyögött fel Tyler. – Ne már! Ennyit a korai nyugdíjról.

Alex osztotta társa elkeseredését. Ha az emberlakta rendszereket irányító hét másik óriáscég űrhajója kerül elhagyatottan az útjukba, úgy jog szerint minden talált és birtokba vett javak húsz százaléka a legénységet illette volna. Mivel a teherhajó oldalára ugyanazt a jelzést festették, mint a Matador burkolatára, így jó, ha egy futó köszönetet meg egy pofa italra elegendő pénzt kapnak majd…

– Akárhogyan is, átmegyünk! Mozgás, nem érünk rá egész nap! – szólt rá elkedvetlenedett társaira Alex.

A légzsilipben ácsorogva Alexet ismét elfogta a rossz előérzet. Gyorsan leellenőrizte a szkafandere sisakjába épített kijelzőket: oxigén, belső hőmérséklet, nyomás, kommunikáció…mind biztató zöld fénnyel hunyorgott rá vissza. Nem kellett utasítani a többieket, a kapitány tudta, hogy ők is elvégzik az átszállás előtti utolsó rutinteszteket. Kellett is, mert a teherűrhajó számítógépe egyértelműen takarékoskodott az energiával. A vastag ajtó üvegén túl csupán félhomály, vákuum és mínusz kétszáz fok fogadta őket. A fedélzet mesterséges gravitációját kikapcsolták, így csupán az űrruhájuk elektromágneses csizmája tartotta őket a padlón. A létfenntartó rendszer ugyan elkezdte ismét feltölteni a teherhajót oxigénnel, de sem a gravitációt, sem a fűtést nem indította el.

– Hurrá, maradhatunk szkafanderben – morogta Tyler.

Döndülő, csattanó lépésekkel mozdultak beljebb a kihalt folyosón. Sheer szorosabban markolta meg a plazmavetőjét.

– Hol a legénység? – csendült fel a sisakrádióban Johr enyhén remegő hangja.

– Jó kérdés. Tuti észrevették, hogy jövünk.

– Feltéve, ha még élnek, és nem egy rohadt kisértethajón grasszálunk.

– A fene a hülye humorodat…

– Sheer, Tyler! Irány a raktér szakasz! Nézzétek meg, mit visz ez a bárka! Johr, te velem jössz, megkeressük a hidat és megtudjuk, mi történt! A legkisebb gyanús jelre visszavonulunk, senki ne álljon le idegbeteg cowboy-t játszani! Értve vagyok?

– Ja. Mi az a káboj?

– Hülye! Nézz több holonovellát!

– Attól lennék csak igazán hülye! Legalább annyira, mint te, mert neked is az mehetett az agyadra.

– Na, elmész te a picsába!

– Pofa be! – vetette magát bele a nekiinduló vitába Alex. Sejtette, hogy a társaiban is ugyanaz az ideges feszültség vibrál, mint benne. Az a fajta, amitől az ember legszívesebben hátat fordítana, és meg sem állna a fényévek távolában leledző első csehóig…

A következő elágazásnál elváltak útjaik. A kapitány és a kommunikációs-operátor kissé vonakodva ugyan, de beléptek a liftbe.

A híd előtti folyosószakasz látványára bennük szakadt a levegő. Három szürke overallos alak lebegett békésen a súlytalanságban. A testüket, ruhájukat beborító zúzmaraszerű jégrétegen meg-megcsillantak a tompított mennyezeti fények. A halottak mellkasán, hasi részén jókora égett szélű sebek árulkodtak róla, hogy energiafegyver végzett velük.

Alex óvatosan lépett előre, és bár nem kellett attól tartani, hogy akármelyik hulla is rájuk ront, mégis igyekezett nem hozzáérni egyikhez sem. A híd robbanásbiztos ajtaja előtt megtorpantak. A kapitány beütögette a mentő-kutató egységek kódját, ám a számítógép csak vonakodva fogadta el a parancsot. Alex kétszer is nekifutott, mire harmadszorra végre félrehúzódott előlük a nehéz fémlemez. A teremben is hasonló félhomály és vákuum uralkodott, mint az űrhajó eddig bejárt részein. A konzolok, vezérlőpultok képernyőin futó immár senkinek sem szóló rendszerüzenetek, felvillanó-kialvó kontrollfények kísérteties némaságban villogtak. A központi helyet elfoglaló magas háttámlás ülésben egy megcsonkított alak ült becsatolva. Alex elhűlve vette észre a tőlük alig pár lépesnyire lassan forgó fejet. Az egykori teherhajó-kapitány szakállas arcára szó szerint ráfagyott a döbbent rémület.

– Mi a jó büdös franc történt itt? – suttogta Johr. Még a nem túl jó minőségű sisakrádió apró zörejei sem tudták elrejteni a fiatal nő hangjában bujkáló ijedtséget.

– Mindjárt megtudjuk! – intett Alex a legközelebbi vezérlőpult felé. – Gyerünk, Johr! Szedd össze magad!

A fehérhajú filigrán nő megérintett pár gombot, a konzol életre kelt.

– Hm! A hajó neve Eclipse, azonosítószáma: NeuTech 939-A…

– Tessék? – nézett nagyot Alex. – Mióta kap „A” besorolást egy teherbárka? Ez nem diplomáciai hajó, és azt sem hiszem, hogy bármelyik céges nagykutya utazgatna vele.

– Nem tudom – vont vállat Johr. – Viszont úgy tűnik, törölni akarták az összes logfájlt, de egy szubrutinhiba miatt leállt a másodlagos backup törlése…. Oké, főnök, találtam valamit!

A pult felett háromdimenziós hologram vibrált fel. A teherhajó kapitánya pillantott rájuk a felvételről. A férfi halálra vált arccal, viaszfehéren dadogta a szavakat:

– James Morris vagyok, az Eclipse teherhajó kapitánya. Ha valaki látja ezt a felvételt, addigra én már biztos, hogy nem élek. Nem tudom, mit mondjak, hol kezdjem… – hallgatott el egy pillanatra. A háttérből tompán ugyan, de rettenetes üvöltés harsant fel. Morris összerezzent, folytatta: – A legénység minden tagja megőrült! Három napja kezdődött el az egész. A Betelgeuse mellett haladtunk el, amikor ionviharba kerültünk. A pajzsaink bőven elegendőek lettek volna, hogy megvédjenek minket, de nem így történt… Azóta sem érti egyikünk sem, miért… Mindegy, a lényeg, hogy a vihar miatt jó pár rendszer megsérült és a hatos raktárban meghibásodott az egyik konténer. Jess egy droiddal levonult, hogy visszalapátolják a port a tárolókba. Másnapra Jess fejfájással, orrvérzéssel jelentkezett a gyengélkedőn. A doki nem talált semmit, pihenést, és enyhe nyugtatót írt fel neki. Tegnap azonban… – remegett meg Morris válla a visszatartott pánikrohamtól. – Jess elhagyta a kabinját és… és… átharapta Esse torkát. Értik? Átharapta! A fogával, mint egy vadállat! – Morris közeléből hatalmas csattanás, döndülés szakította ketté a felvételt. A következő pillanatban a holokép megdermedt, majd kikapcsolt.

Alex és Johr sápadtan, némán egymásra néztek.

– Legalább tudjuk, merről jöttek – dünnyögte pár másodperc múlva Alex.

– Hé, főnök! Megvagytok még? – harsant fel Tyler hangja a rádióban, a frászt hozva Alexre és társára.

– A nénikédet ijesztgesd! – mordult fel a kapitány, majd gyorsan hozzátette: – Igen, itt vagyunk. Mi a helyzet veletek?

– Oké, szóval elértük az első rakodóteret. Képre kapcsolok, hogy ti is lássátok, mert…Nem is tudom, mit mondjak!

A szkafander átlátszó arclemezén apró képernyő bukkant fel. A halványan fénylő keretben először csak Sheert látták, amint a nyakát nyújtogatva felfelé bámul. Tyler is arrafelé fordult. A hatalmas teremben szorosan egymás mellé illesztett, kisebbfajta ház méretével vetekedő konténerek sorakoztak ameddig a szem ellátott. A gigászi csarnokban sűrű félhomály uralkodott. A közel tízméternyi magasságban ragyogó fényszórók kévéi a mennyezet alatt kevergő sűrű, szürkésfekete poron igyekezték átverekedni magukat.

– Oké, kissé poros a raktér. És? Ez nem jelent semmit – mondta Alex nyugalmat színlelve.

– Lehet, de itt működnek a graviton padlólemezek, szóval, hogy a bánatban marad fent a por?

– Talán mágneses? – tette fel Johr óvatosan a kérdést.

– Ja, de akkor miért nem tapad oda sehova? Itt minden szar fémből van.

Alex pár szívdobbanásnyi ideig figyelte a sokembernyi magasságban lustán örvénylő portömeget. Belső riadócsengője megszólalt és szinte érezte a torkába kúszó megmagyarázhatatlan rémület kesernyés ízét.

– Kifelé onnan! – kiáltott bele a mikrofonba. – Nyomás!

– Oké, de még azt sem tudjuk… Bassza meg!! – Tyler tiltakozása rémült ordításba fulladt. A portömeg mozdulatlanná dermedt és mint feketés, soktonnás vízesés aláomlott a konténerekre, padlóra. A kamera képe elsötétült. Alex egyre növekvő pánikkal ismételgette a hívást:

– Tyler, Sheer! Veszitek? Tyler! Hallotok? Sheer! Fiúk, a kurva életbe, válaszoljatok!!

Óráknak tűnő másodpercekig nem érkezett válasz. Nagy sokára köhögés, káromkodás ütötte meg Alex fülét.

– A picsába! Tűnjünk el innen! – dörmögött fel Sheer.

– Oké, várj már! Segíts, beszorult a lábam!

– Fiúk, minden oké? – fújt megkönnyebbülten a kapitány.

– Ja, de asszem a szkafanderem betagadott. Bejutott a por – tüsszentett hatalmasat Tyler. – Pazar! Remélem, valami mérgező szar…

– Téged még az sem lenne képes kinyírni – ugratta Sheer a társát. – A csótányt csizmasarokkal irtják, nem atomvillanással.

– Meg a te jó édes rigeli biológus nénikédet!

– Biológus? Ezt honnan vetted?

– Onnan, hogy összefeküdt fűvel-fával. De te ezt úgysem érted, mert ahhoz magasabb IQ kellene, mint hetven…

Alex szárazon felnevetett.

„Ha ezek ketten már egymást szekálják, akkor tutira nincs nagy gáz.”

– Oké, fiúk lányok, elég volt a városnézésből! Vissza a Matadorra, de előbb ellenőrizzétek Tyler szkafanderét!

– Meglesz, főnök! Tíz perc múlva találkozunk a zsilipnél!

Még annyi sem kellett, hogy visszaérjenek a Matadorhoz. Igaz, Sheer erősen sántított, és Tyler félpercenként prüszkölt, de vigyorogva fogadták a kapitányt.

– Megtudtatok valamit? – pillantott Alexre a fekete bőrű férfi.

– Aha. A legénység megőrült, halomra ölték egymást. A hajót Eclipse-nek hívják és A kategóriás.

– Hogyhogy? Mit szállít ez a hajó? – hüledezett Sheer, miközben már a zsilipben ácsorogva várták, hogy a nyomáskiegyenlítők tele pumpálják éltető levegővel a kis kamrát. – Mi a bánat az a fekete por? Valami szuperdrog?

– Fingom sincs, de azt tudom, hogy elhúzunk innen, és ha valaki kérdezi, mit csináltunk itt…

– … válasz az, hogy soha nem is jártunk erre – fejezte be Johr a kapitányuk mondatát.

– Ha narkó lenne, már tudnátok róla – jegyezte meg két tüsszentés között Tyler. – Főleg én tudnék róla. Más egyéb?

– Aha, még annyit tudunk, hogy kábé egy hete a Betelgeuse mellett haladtak el és a kapitányt James Morrisnak hívták.

– Hát, ez nem valami sok…

Kinyílt végre a Matador ajtaja. Türelmetlenül várták, hogy a fertőtlenítőszer párafelhőjét elnyeljék a szivattyúk. Alex Tylerhez fordult:

– Te maradj itt, ne vedd még le a szkafandered! Ha már biztos távolságra értünk, visszajövök a medikittel.

– Én is ismerem a karanténszabályokat – dünnyögte Tyler.

A kapitány két társával együtt kapkodva kihámozta magát az űrruhából és szinte futólépésben ügetett a pilótafülkébe. Alig vetették le magukat az üléseikbe, amikor felvijjogott a riadósziréna.

– Már megint mi van?

– Űrhajó közeledik – jelentette Johr a konzolján zongorázva. – Rejtett azonosító, nagy és gyors. Tuti, hogy hadihajó.

– Fasza! Már csak ez hiányzott! Kié? Melyik cégé?

– Egy pillanat… – emelte fel a nő a kezét türelmet kérve. – Aha, már él az RPU, NeuTech 877-B, Starlight, csatahajó.

– Legalább a mieink – fújta ki Alex megkönnyebbülten a levegőt.

Ugyan a nyolc gigacég, amik felosztották maguk között az ismert világot, nem állt kifejezetten konfliktusban egymással, de ha arra került volna a sor, hogy tulajdonjogi vita robban ki a NeuTech Matador és mondjuk egy VenGer nehézcirkáló között, egyértelmű, hogy melyik hajó húzza a rövidebbet. Különösen, ha akkora értékről van szó, mint az Eclipse teherhajó és a szállítmánya.

– Dokkolókarok a helyükön, zsilip zárva. Mehetünk, kapitány!

– Irány haza! Hagyjuk meg a melót a katonáknak. Mi úgysem kaptunk volna egy fityinget sem. Johr, jelezd a Starlight-nak, hogy átadjuk a terepet!

– Oké, üzenet elküldve – nyugtázta a kommunikációs operátor. – Hm! Furcsa…

– Ne kezdd te is! Mi a furcsa?

– Nem igazolták vissza az üzenetet. Megpróbálom a rádión…

– Bassza meg! Főnök, ezek élesítik a fegyvereiket! – kiáltott fel ijedten Sheer.

– Nyugi, biztosan csak valami hülye katonai protokoll.

– Az is része a protokollnak, hogy minden ágyújuk minket vett célba?! – sápadt halálra Johr.

– A kurva életbe! Pajzsot fel! Húzzunk innen! – tolta teljes sebességre Alex a hajtómű vezérlőcsúszkáját. Nagyon is jól tudta, hogy a Matador pajzsai szappanbuborékként pukkannának szét, ha a csatahajó beváltja a fenyegetést és tüzet nyit. – Johr, próbálj velük szót érteni!

– Én igyekszem, de nem válaszolnak! – nyöszörögte a fiatal nő és ismét a konzolja fölé görnyedt. – Starlight, itt a NeuTech Matador, azonosító számunk…

– Hé, mi folyik odafent? – zendült fel Tyler hangja a belső kommunikátorból.

– Maradj a seggeden! A saját hadihajónk akar kinevezni minket célpontnak – válaszolt idegesen Sheer.

Az első energiacsóva alig pár méterrel hibázta el a Matadort. Talán csak figyelmeztető lövésnek szánták, vagy Alex manőverezett elég ügyesen ahhoz, hogy a hadihajó célzórendszere elvétse őket.

– Ez így nem fog menni! Irány a nap, ha eltűnünk a sugárzásban… – szűrte a fogai között Alex.

A következő zöldes energianyaláb súrolta a pajzsukat. A Matador megpördült, a vezérlőterem pár konzolja szikraesőt hányva örökre elsötétült.

– Miért lőnek ránk? – jajdult fel Johr. – Mi egy csapatban játszunk, nem?

– Rosszkor voltunk rossz helyen – felelte Alex rádöbbenve a kegyetlen valóságra.

„Az én hibám. Már akkor tudhattam volna, hogy baj lesz belőle, amikor kiderült, hogy az Eclipse minden adata titkosított. Miattam fognak meghalni!”

– Hajót elhagyni! – adta ki hirtelen elhatározással a parancsot. – Irány a mentőkabinok!

– De, főnök…

– Ne vitatkozzatok! A mentőkapszulákat nem képesek érzékelni a csillag közelében, túl kicsik. Legalább esélyetek lesz a túlélésre.

– Veled mi lesz? – kelt fel tétován Sheer.

– Valakinek itt kell maradnia és kitérni a lövések útjából… Menjetek már!!

Vörös fény villant a kezelőpulton. Az egyik mentőkabin elhagyta a Matadort. Alex meglepődve pislogott a kijelzőre, mert a társai még ott tébláboltak a pilótafülkében. Beletelt pár pillanatba, mire rájött, hogy mi történt. A visszatéréskor Tylert hátrahagyták a zsilipnél. A férfi a nyitott kommunikációs csatornán át mindent hallott. Úgy tűnt, mivel ő volt a legközelebb a mentőkabinokhoz, már elfoglalt egyet és menekülőre fogta a dolgot. Alex gondolatát visszaigazolta a kisvártatva életre sercenő rádió:

– Bocs, gyerekek, de én nem várom meg a vita végét – zendült fel Tyler hangja a rádióban. – Alex, mindent köszönök, és talán még látjuk egymást!

Sheer tekintete Johrra villant. Egy másodperc sem telt el, amikor az egyre sűrűsödő energianyalábok egyike telibe találta a Matadort. A pajzs szétfoszlott és a veszettül cikázva menekülő űrhajó hatalmas villanással ezer darabra robbant.

Második fejezet

2485. június 9. - Hemmel bolygó, NeuTech Territórium, közel negyven fényévnyire a Földtől.

A squash terem zölden világító falai között szikár, magas férfi ugrott a visszapattanó labdáért. A sárgás fényt kibocsájtó ökölnyi gömb nagyot csattant a férfi kezére erősített ovális lapon, majd irányt váltva már száguldott is vissza a szemközti fal felé. A helyiség fényei kékre váltottak.

– Hármas nehézségi fokozat. Kívánja folytatni? – csendült fel egy kellemes női hang.

– Igen – lihegte a férfi, szürke szemének pillantását a sebesen mozgó labdán tartva. Ugrott, vetődött a labdáért. Elérte, de csak az ütő szélével. A sárga gömböc az oldalfalnak ütődött, mire a törhetetlen lapok kék fénye kialudt.

– Fal kettő elveszítve – jelentette be álnokul kedves hangon a játékot vezérlő számítógép.

– Mondj valami újat, haver! – morogta a férfi és térdeit enyhén megrogyasztva felkészült a szervára. A labda éppen csak megjelent a szemközti fal előtt, amikor kurta dallamocska zendült.

– Elnézést, Van Winkle nyomozó, de sürgős hívása van.

A férfi megdermedt, majd a mellette elsuhanó gömb láttán elkáromkodta magát.

– A rohadt életbe! – kapkodott levegő után és felegyenesedett. – Szünet! Ezt a szervát újra kérem majd!

– Ahogy kívánja, nyomozó – készségeskedett a számítógép. – A hívását privát kapcsolatra kéri?

Van Winkle kis híján felröhögött. Egyedül volt a squash teremben, ugyan ki más hallaná a beszélgetést?

– Igen, persze.

A fal rejtett zugából alig kéttenyérnyi lap kúszott elő és a detektív elé lebegett. A kommunikátor felszíne felett megjelenő képet csak a rendőr láthatta tisztán. A kép- és hangtorzító mód már fél lépésnyi távolságból is kusza fénymasszává, érthetetlen motyogássá változtatta a kommunikációt.

Van Winkle bosszúsan pislogott az ügyeletes őrmester szürke egyenruhás alakjára. Ügyet sem vetett a kopaszra borotvált férfi képe mellett futó adatoszlopra, nem érdekelte a zsaru neve, életkora, családi állapota…

– Sajnálom, hogy megzavarom a rekreációs aktivitását, nyomozó, de a központ analízise szerint maga a legmegfelelőbb tiszt a feladatra.

– Miről van szó?

– Leegwanban, a tízes körzetben polgárok egy csoportja jelentős atrocitást szenvedett. Kívánja, hogy listázzam a neveket?

– Nem kell, majd később letöltöm. Milyen szintű atrocitásról van szó?

– Végzetesről. Pontosabban, hat halálos eset.

– Tessék? – hökkent meg a nyomozó. Futólag megtörölte izzadó homlokát, ujjait végigfuttatta alig centisre nyírt barna hajában. – Hat halott? Mi történt? Baleset?

– Nem, nyomozó. Egyetlen elkövetőnk van, aki a jelentés szerint, idézem: ámokfutó módjára rátámadt a járókelőkre. A helyszínre kiérkező kollégáink letartóztatták a férfit és a Bell klinikára vitték a tettest.

– Oké, és ki ez a pasas? – támadt enyhe bosszúság Van Winkle-ben, amiért úgy kellett minden szót harapófogóval kihúznia az őrmesterből.

– Nos, itt kezd érdekessé válni a dolog, már, ha mondhatok ilyet. A génvizsgálat szerint a férfi Akos Tyler, a Matador mélyűri kutató-mentőhajó navigátora.

A nyomozó pillantása megakadt a képernyő szélén felbukkanó újabb adatokon és felvonta a szemöldökét. A központi adatbázis szerint a 3467-D jelzésű, Matador névre keresztelt hajó közel két hónapja felkerült az eltűnt űrjárművek listájára.

– Oké, őrmester, ennyi elég. Jegyezze vissza a központtal, hogy tíz percen belül úton vagyok a Bell szanatórium felé. Addig tegyen elérhetővé számomra minden adatot, amit csak elő tud kaparni.

– Már megtettem, nyomozó. A fájlokat megtalálja a HPD-2234 mappában, de a linket is átküldtem a rendőrségi kommunikátorára.

„A fene azt az ultrahatékony mindenségit!” – csóválta meg a fejét Van Winkle.

– Van még valami? – nézett az őrmester elbizonytalanodó kifejezést öltő arcára.

– Igen, nyomozó. A cég Alfa prioritást rendelt az ügyhöz. Gondoltam, jobb, ha előre szólok.

– Oké, köszönöm! – felelte a detektív és hogy zavarát leplezze, gyorsan bontotta a vonalat.

„Na, baszki! Már csak ez hiányzott nekem!”

Az Alfa ügyeket egyetlen zsaru sem szerette. A csillagközi rendőrség ugyan elvileg független szervezetnek számított, de csupán papíron. Az egyes bolygókat, űrállomásokat birtokló óráscégek jelentős adományokkal támogatták a helyi rendőrségeket, és ezzel biztosították maguknak, hogy szükség esetén belekotnyeleskedhessenek a zsaruk munkájába. Akár úgy is, hogy eltussoljanak eseteket, vagy egy-egy céges bürokratát akasszanak rá az üggyel megbízott detektívre. Egyetlen hekus sem szerette, amikor holmi pökhendi civil leskelődött a válla felett és beleszólt mindenbe…

Van Winkle visszaakasztotta az ütőt a bejárat mellé erősített állványra, aztán kilépett a halk nesszel széthúzódó ajtószárnyak között a folyosóra. Futólag odaintett a szemközti pihenő- és bárhelyiségben üldögélő, beszélgető, szabad sportteremre váró klubtársainak, majd az öltöző felé vette az irányt.

Húsz perc múlva már tisztán, feszes, szürke-fekete egyenruhában, energiapisztollyal az oldalán ugrott be a tetőtéri parkolóban várakozó siklójába. Automata üzemmódra kapcsolt, a jármű felzúgó hajtóművekkel, emelkedett a magasba. A rendőr úgy vélte, nem kell rohanni, elvégre a fickót azóta az elmegyógyintézetben telenyomták nyugtatóval, és biztonságos zárkába helyezték. Onnan aligha megy bárhova is egyhamar.

Amíg a sikló besorolt a kényelmes tempóban cammogó légiforgalom megfelelő sávjába, a rendőr gyorsan átnézte az esettel kapcsolatos anyagot. Nem várt bőbeszédű jelentéshalmazt, de a mindössze egy oldalnyi szöveg láttán elhúzta a száját. Azt megtudta, hogy a Matadort eltűntnek nyilvánították, de azt már nem, hogy hol látták utoljára az űrhajót. Rákeresett az űrhajó utolsó regisztrált útvonaltervére, de csupán egy nagy fityiszt kapott vissza egy „Elégtelen személyi hozzáférési szint!” üzenet formájában. Nem ez volt az első eset, amikor a saját érdekeit védve a NeuTech megszűrte, ki milyen információhoz férhetett hozzá. Még akkor is, ha az illető, mint Van Winkle, rendőr és hivatalos nyomozás miatt akarja letölteni az adatokat. Kérvényezhette volna a hozzáférést, de tudta, hogy a bürokraták akár hónapokig is elpiszmognának, hogy aztán egy udvarias kurta üzenetben elutasítsák. A detektív inkább áttért az elkövető adataira. A navigátor életrajza fájdalmasan sablonos volt, soha nem ült börtönben, nem követett el még egy tilosban parkolást sem. A kétéves orvosi vizsgálat szerint a férfi leszámítva pár plusz kilót makkegészéges volt mind fizikailag, mind mentálisan.

„Nesze semmi, fogd meg jól!” – sóhajtott fel gondolatban.

Nem így tervezte az estét. Az eredeti elképzelés szerint átruccant volna a hármas szektor valamelyik menőbb bárjába, és a sokadik ital után felszed valami nőt. Az exkluzív klubokban mindig akadt olyan, akit vonzott a fegyver és a rendőrigazolvány. Maradhatott volna a saját körzetében, de nem akarta megkockáztatni, hogy összefusson egy-két kollégával. Nem mintha tartott volna tőlük, de mégiscsak jobb a békesség… Tisztában volt vele, hogy a társai és főnökei különcnek, magányos farkasnak tartják, de nem érdekelte a véleményük. Maró stílusa és tömény, bunkósággal határos szarkazmusa pedig biztosította, hogy egy rendőr se keresse a társaságát. Soha nem sietett haza, mert az apró lakásban nem várt rá senki. Igaz, nem volt ez mindig így. Volt idő, amikor, mint a szervezet ifjú őrmestere alig várta, hogy leteljen a szolgálat és vacsora közben adhassa elő a napját Ericának. Aztán, egyszer történt egy csúnya lövöldözés, amiben egy hatéves kislány is az életét vesztette. Van Winkle ugyan épen megúszta, de az orvos hazaküldte, mondván, heverje ki a sokkot. A doki csak jót akart, és nem tudta, hogy ezzel megindította a fiatal rendőrt a lejtőn… Van Winkle túl hamar ért haza, Ericát nem egyedül találta a lakásban. Pontosabban, az ágyban…

A nyomozó felsóhajtott, hátradőlt az ülésben és a várost fürkészve eltűnődött. Nem igazán foglakozott a vöröses fényben fürdő siralmas tájjal.

A Hemmel egyike volt az emberiség korai hódításainak, amikor még mesterséges intelligencia által vezérelt robotok, később androidok építették a csillaghajókat, a kolóniákat és úgy általában szinte mindent. Tasman City a maga háromszázötven évével a legöregebb Földön kívüli városok közé tartozott. Az egykori híres felfedező nevét viselő település gyakorlatilag haldoklott, mert közel kilencmillió lakosával messze túlnőtte a fenntarthatóság határait. A hatalmas kocka formájú, tízezreknek otthont adó lakókomplexumok, a magasba törő, egy sablonra készült felhőkarcolók, a láthatárig nyúló fél- és teljesen automatizált gyárak már régen nem adták vissza az első pár telepes generáció izgatott örömét. A planéta amúgy is gyér flórája és faunája már szinte teljesen eltűnt, helyüket átvették a Földről betelepített növények és állatok. A kora nyári időszakban régebben még megjelenő színpompás orchideára emlékeztető virágok helyét felváltotta a disznóparéj, az alacsony, széles őshonos cserjéket kiszorította a kisebbfajta fa méretével vetekedő, allergén nadragulya. Mármint ott, ahol nem betonnal borított felszínt talált a látogató. Van Winkle egy cseppet sem kedvelte sem a várost, sem a bolygót. A Hemmel viszonylag apró napja még a legfelhőtlenebb időszakokban is csupán közepes erősségű bágyadtnak tűnő vöröses fényt ontott a felszínre. Esős napokon pedig akár azt is hihette volna az ember, hogy az idő már jócskán benne jár az éjszakában. A planéta igazi értéke leginkább a szinte kifogyhatatlan ércekben rejlett. Mintha valami felsőbb erő ebbe az egy, a Földtől kétszer nagyobb bolygóba gyúrta volna bele az emberiség számára legfontosabb kincseket. Vasérc, ezüst, arany, réz és még a Földön ritkaságszámba menő rénium is akadt bőven. Ám mindez nem segített azon, hogy Tasman City egyre kevésbé számított élhetőnek, éppen ellenkezőleg. A naponta érkező űrhajók százával hozták a botcsinálta bányászokat, a szerencselovagokat, a kétes múltú és még kétesebb jövőjű alakokat.

Van Winkle elfordult a város nyomasztó látványától, átfutotta az őrmester által átküldött anyagot, majd hátradőlve behunyta a szemét.

– Megérkeztünk, nyomozó – jelentette be alig egy perc múlva a sikló fedélzeti számítógépe.

A nyomozó kelletlen nyögéssel mászott ki a járműből. Csak ekkor érezte, hogy az utolsó szervánál megránthatta a vállát, mert amikor kiszállt, futó fájdalom cikázott át rajta. Tekintetével megkereste a tetőn parkoló kisebb-nagyobb légijárművek között a kórház bejáratát és arrafelé vette az irányt. Kék-sárga fényeit villogtató mentősikló húzott el felette, majd finom döccenéssel a kijelölt leszállóhelyre huppant. Kisvártatva két, sárga overallos egészégügyi alkalmazott ugrott ki a járműből, és a graviton lemezeken nyugvó hordággyal besiettek az épületbe. A mentősök nyomát vércseppek jelezték.

A nyomozó belépett az épületbe. Az ajtón túl posztoló jajkékre festett robot alaposan végigmérte a rendőrt. Van Winkle tudta, hogy a robot láthatatlan sugarakat kibocsájtó szenzorjai fegyver után kutatnak. A gépember tekintete egy pillanatra meg is akadt a detektív pisztolyán. Ám az egyenruha, a férfi mellkasán csillanó jelvény láttán és az arcfelismerő rendszer pozitív visszaigazolása után minden teketória nélkül továbbengedte a rendőrt.

A tetőtér szintjén kialakított recepciós aulát megtöltötték a betegek, sérültek, a sarokban zöld egyenruhás biztonsági őr igyekezett megnyugtatni egy dühösen ágáló nagydarab férfit. A baloldali falat teljes mértékben elfedő régimódi, kétdimenziós sokfelé osztott képernyőn orvosok képei, beosztásaik, ügyeletes nővéri utasítások, a betegeknek szóló értesítések váltogatták egymást. Van Winkle óvatosan kerülgetve az ellátásra váró embereket egyenesen a pulthoz ballagott. A személyazonosságot igazoló lapra helyezte a kezét, majd, amikor a szenzor zöld fénye felvillant, a munkájából felpillantó idősebb nővérre mosolygott.

– Egy beteghez jöttem, bizonyos, Akos Tylerhez. A Bell klinikán helyezték el.

A nővér fáradtan felsóhajtott, a kijelzőjére nézett.

– Á igen… A negyvenkettedik emeleti elkülönítőbe tették. Liftezzen le, majd az ottani recepción útba igazítják. Addig is szólok Mr. Tyler kezelőorvosának, dr. Reynoldsnak. Gondolom, szeretne vele is beszélni.

– Igen, azt megköszönném – intett búcsút a nyomozó. Belépett a kisebbfajta szobának is beillő méretű liftbe. Négy-öt másik ember, orvos, nővér, egy nyúzott zakós idős férfi társaságában ácsorgott, és unottan bámulta a falakon futó, gyógyszereket, rekreációs programokat és temetkezési kuponokat ajánlgató fényreklámokat.

Tasman City-ben ez sem ment furcsaság számba. A böhöm, ötven-hatvanemeletes egészségügyi központok egyszerre voltak kórházak, elmegyógyintézetek, életviteli tanácsadó központok és temetkezési centrumok is.

A tetőtér szintjéhez képest a negyvenkettedik emeleten szinte síri csend fogadta. A félköríves nővérpult mögött nagydarab, kék formaruhás ápoló emelkedett fel jöttére.

– Miben segíthetek?

– Jan Van Winkle nyomozó vagyok, és egy ápoltjukkal szeretnék beszélni, bizonyos Akos Tylerrel.

– Igen… – pillantott bele az ápoló az előtte heverő elektronikus lapon sorakozó információs fájlokba. – Meg is van. A hatos elkülönítőbe tettük, de nem hiszem, hogy ki tudja hallgatni.

– Miért? Nincs szája, hogy beszéljen? – próbálkozott humorral a rendőr.

– Szája az van, viszont harminc milli Nervsedex-et kapott, mert még a robot beteghordó is alig tudta lefogni, amikor behozták.

A háta mögül felcsendülő hangra a detektív megfordult. Vállig érő hajú, harminc körüli nő nézett vissza rá szigorú tekintettel.

– Igen? És maga kicsoda, ha kérdezhetem?

– Dr. Reynolds vagyok, Mr. Tyler kezelőorvosa.

– Á, örvendek! Van Winkle nyomozó…

– Tudom – bólintott a nő. – Mielőtt kérdi: a vérvizsgálat eredménye negatív lett. Nem találtunk semmiféle kábítószert, sem alkoholt a vérében.

Felcsilingelt a pultba épített nővérhívó. Az ápoló csupán egy pillantást vetett a kijelzőre, aztán megköszörülte a torkát.

– Elnézést, dr. Reynolds, de a hármasban várják magát.

– Rendben, köszönöm! – nyugtázta a nő. – Most, ha megbocsájt… – húzta hűvös, hivatalos mosolyra az ajkát, és elsietett.

Van Winkle enyhe meghökkenéssel pislogott a doktornő után, majd a fejét csóválva elindult a folyosón, hogy megkeresse Tyler szobáját. Nem tett még két lépést sem, amikor a liftajtó feltárult. Alacsony, erősen kopaszodó férfi lépett ki a felvonóból. Sötét, állógalléros zakója, az orrán billegő régimódi szemüvegnek álcázott szkenner-szenzor eszköz és a kezében szorongatott bőrtokba rejtett e-lap láttán a detektív elfintorodott. A fickóról ordított, hogy a NeuTech embere.

A férfi körülnézett, kiszúrta a detektívet és egyenesen hozzá lépett.

– Van Winkle nyomozó? Üdvözlöm! – nyújtogatta a kezét a férfi. – Adam Trock vagyok, és a NeuTech megbízásából a kijelölt társa leszek ebben a… az ügyben.

„Pazar! Semmi más nem hiányzott, mint egy céges bürokrata a nyakamba!” – gondolta a rendőr savanyúan, de kurtán odabiccentett a férfinak.

– Örvendek…

A detektív szívdobbanásnyi ideig habozott, hogy elfogadja-e a jobbot. Igencsak régimódi szokásnak számított és már szinte senki sem gyakorolta. Végül megrázta Trock kezét, de közben arra jött rá, hogy mennyire idegesíti a férfi csupasz fejbőrének csillogása. Van Winkle a maga közel százkilencven centijével a cég megbízottja fölé tornyosult, így aztán ténylegesen szinte premierplánban gyönyörködhetett a férfi fél-kopaszságában. Egy pillanatra elfogta a röhejes kísértés, hogy rápaskol Trock fejére.

– Ne merészelje! Ha hozzám nyúl, eltöröm az ujjait! – lépett hátra gyorsan a céges megbízott.

– Honnan…honnan tudta? Mi franc? Maga valami gondolatolvasó? – kérdezte gyanakodva a rendőr.

– Nem, csak enyhén empatikus vagyok. A gondolatolvasás a telepaták szakterülete, én csupán az érzelmeket, hangulatokat vagyok képes érzékelni, ha elég erősek. Plusz, elég jó emberismerő vagyok. Például, azt már tudom, hogy maga nem kedvel engem.

– Ehhez nem kell empatikusnak lenni – vont vállat a nyomozó. – A magafajtát senki sem kedveli.

– Mit ért azalatt, hogy nem kedvelik az én fajtámat? – vonta össze a szemöldökét Trock. – Milyen az én fajtám?

– Van ráérő két-három órája?

– Nincs, de miért…

– Na, ha nincs annyi ideje, akkor jó, mert nekem sincs, így aztán nem érdemes magyarázatba fognom.

– Ez így nem lesz jó – rázta meg a fejét Trock. – Ha maga ennyire ellenséges, akkor aligha tudunk majd együtt dolgozni az ügyön.

A rendőr megdermedt, majd hitetlenkedve megrázta a fejét:

– Együtt dolgozni? Azt hittem, maga csak amolyan megfigyelőként lesz jelen.

– Rosszul hitte – felelte tömören a NeuTech megbízottja, majd a szobaajtókat rejtő folyosó felé intett. – Mehetünk kihallgatni a tettest, vagy még szeretne megejteni pár verbális pengeváltást?

Van Winkle szemöldöke felcsúszott a homlokán:

– Ej, de szépen mondta! Igencsak tradicionális a nyelvezete. Legalább már egy közös pontunk van, mert én is az vagyok.

– Csak szórakozik velem, igaz?

– Dehogy! Tudja, hogy még egy aranyhalam is van otthon?

– Tényleg?

– Nem. Amúgy a pasast aligha tudjuk kihallgatni, mert a doki szerint telenyomták nyugtatóval.

Eleven cáfolatként vérfagyasztó üvöltés harsant a folyosó felől. A mindeddig a recepciós pult mellett nyugodtan ácsorgó robot beteghordó megmozdult és döngő léptekkel az ordítás forrása felé iramodott. A nyomozó és a céges megbízott másodpercnyi késéssel a gép után eredt.

A robot berontott az egyik szobába. Van Winkle elégedetten pislogott a falra erősített hatos számra. Az ajtóban azonban úgy torpant meg, mintha energiapajzsba ütközött volna. Trock nem volt elég szemfüles, egyenesen nekigyalogolt a lecövekelő nyomozónak.

– Hé, most mi van? – fogott bele a méltatlankodásba, de amikor a rendőr mellett bepillantott az igencsak puritán módon berendezett kórterembe, elhallgatott.

Akos Tyler masszív, kemény műanyag ágyon hevert. Karját, mellkasát széles pántok szorították a fekvőhelyhez, de még azok sem tudták megakadályozni a torkaszakadtából üvöltő férfi vergődését. Az űrhajós fehér kórházi köntöse felcsúszott, és láttatni engedték Tyler valószerűtlenül vékony lábait. A férfi torzonborz haja, kusza, gubancos arcszőrzete sem tudta elrejteni arcának koponyaszerű beesettségét.

Van Winkle lökést érzett hátulról, dr. Reynolds fúrta át magát a döbbenten ácsorgó férfiak között.

– Nem tudnának valahol máshol útban lenni? – förmedt rájuk futólag, miközben a pácienshez ugrott. A robot parancsra várva fordította a fejét az orvos felé.

Egyik gyors, a bőr alá bejuttatott nyugtató követte a másikat, de Tyler csak lassan, nagyon lassan ernyedt el.

– Nem akarok belekotyogni, de nem kellene valami erősebb szert beadni neki? – szólalt meg Trock.

A doktornő még pár pillanatig a beteg életjeleit megjelenítő kivetítőt tanulmányozta, majd komoran a NeuTech képviselőjére pillantott.

– Egyetlen dózis ebből – emelte fel a lapos végű, hengeres injektort – és minden normális ember két napig alszik tőle. Ezt garantálom! Nem értem… – fordult ismét Tyler felé elgondolkodva.

Az űrhajós immár, mint egy rakás kocsonya hevert az ágyon. Izmai, már amennyi még volt a rettenetesen sovány testén, elernyedtek, szemében békés kábulat fénye csillant.

– Doki, most beszélhetünk vele? – köszörülte meg a torkát Van Winkle.

– Próbálják meg, de ne várjanak koherens válaszokat!

A két férfi közelebb óvatoskodott az ágyhoz. Trock futó pillantást vetett a robotra, majd dr. Reynoldsra nézett:

– Kérem, várjon odakint és a robotot is vigye magával!

– Szó sem lehet róla! – rázta meg a fejét a nő. – Az én betegem, nem hagyom egyedül. Engem vesznek elő, ha bármi történik vele, vagy magukkal.

Trock arcán bosszús kifejezés suhant át, de bólintott.

– Rendben, de akkor vegye úgy, hogy aláírt egy titoktartási szerződést. Ami ebben a szobában elhangzik, azt soha senkinek semmilyen formában nem adhatja át. Megértette?

Van Winkle a parancsoló hangnemre felkapta a fejét.

„Mi a fene? Ez kis mitugrász pincsi ugatni is tud?”

– Bánom is én! – legyintett a doktornő. – Engem nem érdekelnek a maguk kis titkai.

– Oké, akkor ezt beleegyezésnek veszem. Van Winkle nyomozó, ha kérhetem, kezdje meg a kihallgatást!

A rendőrnek már a nyelve hegyén volt a csípős válasz, hogy Trock ne akarjon főnököt játszani, ám Tyler villámgyorsan megmozdult. Felemelte a fejét, rájuk bámult és szokatlanul tiszta, erőteljes hangon megszólalt.

– Jönnek! Jönnek és nincs az az erő, ami megállíthatja őket! Értik? A végítélet már itt van a sarkon és osztogatja a mérgét!

A nyomozó ignorálta a verbális kirohanást. Akadt már dolga egy-két önjelölt prófétával és tapasztalatból tudta, a legjobb módszer oda sem figyelni a hablatyukra. Közelebb lépett az ágyhoz és erőteljes, hivatalos hangnemre váltott:

– Mr. Tyler, figyeljen rám! Szeretném, ha elmondaná, mi történt magával. Menni fog?

– Mi történt? Hogy mi történt? – nevetett fel kurtán Tyler. – Láttam a halált! Láttam mind az ezer arcát!

– Oké, ez nem sokat segít. Talán, ha azzal kezdené, hogy mi történt a Matadorral?

– Találkozott a bikával, amelyik felnyársalta – vihogott fel az űrhajós. Ajkáról nyálcseppek reppentek a levegőbe, amikor hirtelen felkiáltott: – Túl erős! Túl erős!

– Ez totál hülye – sóhajtott fel Van Winkle.

– Beteg, nem hülye! – fortyant fel a doktornő. – Szerintem eleget faggatták a páciensemet.

Tyler felhördült, hevesen megrázta a béklyóit és félelmetes mély, morgó hangon megszólalt:

– Non draco sit mihi dux! Vade retro satana… – Alig fejezte be, az űrhajós eszméletlenül hanyatlott vissza a párnára.

A szobára döbbent csend telepedett.

– Mit mondott? Értette valaki? – nézett a többiekre Van Winkle.

– Csak azt tudom, hogy latinul beszélt. Nem is tudtam, hogy Mr. Tyler ismeri ezt a holt nyelvet – csodálkozott dr. Reynolds.

– Khm… – krákogott Trock. – Nem ismeri. Legalábbis az adatbázis szerint soha nem tanult idegen nyelvet, soha nem töltött le ilyen jellegű információt egyetlen adatbankból sem – érintette meg a hivatalnok a szemüvegnek álcázott szkenner-szenzor eszközét.

– Akárhogyan is, ideje távozniuk! – elégelte meg a dolgot a doktornő.

– Dr. Reynolds, ugye nem kell figyelmeztetnem, hogy a kórház a NeuTech fennhatósága alatt áll és én, mint a cég megbízottja…

– Nem érdekel! – vágott Trock szavába dühösen a nő. – Ez a férfi az én betegem, és egészégügyi esetekben az orvosé a döntő szó, nem az aktakukacoké vagy a zsaruké! Kifelé! Mind a ketten!

– Azért nekem lenne még pár kérdésem a pácienséhez – igyekezett menteni a mundér becsületét Van Winkle. – Ha Tyler magához tér, kérem, rögtön értesítsen!

– Hogyne, maga lesz az első, akivel tudatom – fújt dühösen a doktornő. – Most viszont menjenek már végre, hagyjanak dolgozni!

A folyosón a két férfi összenézett.

– Micsoda egy anyatigris! – képedezett Trock.

– Csak a munkáját végzi – vont vállat a nyomozó.

– Most hogyan tovább?

– Mi van, eddig tartott a lendület? – vigyorodott el Van Winkle és Trockkal a nyomában elindult a liftek felé. – Mondja meg maga, elvégre maga itt a főnök, nem?

– Jaj, hagyjon már ezzel a marhasággal! Jól tudja, hogy néha muszáj erővel hatni a dolgokra.

„Hogyne, csak nem úgy és nem akkor, ahogy te azt elképzeled.” – gondolta a rendőr, majd hangosan hozzátette:

– Kiküldök pár interjú-drónt Leegwanba, hogy kérdezzenek körbe. Tylert ott találták meg, hát csak látott vagy hallott valaki valamit.

– Aha, lehet. Tudja mit? – torpant meg a cég embere. – Inkább személyesen kérdezősködjünk! Sokkal többet megtudhatunk úgy, főleg, mivel empatikus vagyok…

– Járt már valaha Leegwanban? – nézett nagyot a rendőr.

– Nem. Miért?

– De hallott róla, igaz? – kezdett bele a macska-egér játékba a nyomozó.

– Dehogy hallottam! – rázta meg a fejét Trock.

– Hol élt maga eddig? Valami barlangban?

– A Földön. Csak párja napja érkeztem.

– Föld? Na, az majdnem olyan, mint egy barlang…

– Nem értékelem a humorát, nyomozó! – csattant fel a hivatalnok türelmét vesztve. – És nem szeretem, ha hülyének néznek!

Van Winkle megadóan felemelte a kezét és szinte szánakozva mérte végig Trockot.

– Oké! Szóval, ott magát is, engem is egy perc alatt múltidőssé tesznek, hacsak nem két szakasz tömegoszlató robottal tesszük tiszteletünket a környéken.

– Most csak szórakozik velem, már megint! Meg akar ijeszteni?

– Miért, sikerült? – vigyorgott a detektív, majd elkomolyodva folytatta. – Át kell öltöznünk, mielőtt betesszük Leegwanba a lábunkat. Vannak bizonyos szabályok, amikben meg kell egyeznünk, különben egyedül megy.

– Halljuk!

– Ha egyszer átléptük a kerülethatárt, akkor ne kezdjen el magánakciózni! Mindig azt tegye, amit mondok! Eszébe se jusson előhozakodni a céggel, és soha ne felejtse el: akárkivel is beszélünk, szinte biztos, hogy fegyver lapul a ruhája rejtekében. Aki Leegwanban eltűnik, az nagy valószínűséggel csak molekulánként bukkan fel ismét valamelyik fehérje újrafeldolgozó üzem tartályában.

– Pazar! – sápadt el a hivatalnok.

– Hé, maga akart személyes nyomozást! Tessék, megkapja.

– Oké, oké! Menjünk! – indult el Trock a recepció irányába.

Egyikük sem vette észre a mögöttük résnyire nyitva tartott ajtó mögött hallgatódzó doktornőt. A férfiak távozása után a dr. Reynolds komor arccal fordult vissza az irodában terpeszkedő fehér asztal felé. Gondolataiba merülve ült le a kényelmes karosszékbe. Tyler váratlan felbukkanására nem talált magyarázatot és utasítások hiányában nem mert akcióba kezdeni. Egy dologban biztos volt, a hadsereg titkosszolgálata már a nyomára akadt, és számíthatott rá, hogy figyelik minden mozdulatát, lehallgatják minden beszélgetését… Idegesen megrándult, amikor felcsipogott a kommunikátora. A képernyőn egy ételfutár cégecske legfrissebb ajánlata kellette magát. Legalábbis bárki más így látta volna. A nő halványan elmosolyodott. A szupertitkos kódolt üzenet neki szólt: „Eljött az idő! Cselekedj!”

Harmadik fejezet

Marius Bekken eltöprengve érintette meg a kommunikátor kikapcsoló ikonját. A hír, amit a Bell szanatórium orvosától kapott felzaklatta, aggodalommal, ijedtséggel töltötte el az idős, hetvenhez közel járó férfit. Az pedig különösen nem tetszett neki, hogy egy igazi véreb természetű zsaru és egy céges aktakukac is Tyler nyomába eredt. Ismerte Van Winkle-t, és bár a viszonyuk nem volt éppen ellenséges, de barátinak sem nevezte volna. A detektív szemet hunyt Marius ilyen-olyan dolgai felett, de cserébe információt várt el. Túlzás lett volna azt állítani, hogy Marius spicliként bedolgozott a zsaruknak. A hajlott hátú ősz férfi csak olyan alakokról adott ki információt, akik mind a világi, mind Isten tőrvényei szerint is bűnösnek számítottak. Drog- és fegyverkereskedők, csempészek és olyanok, akik már túljutottak a ponton, hogy jó útra térjenek. Érezte, hogy nem lenne szabad így gondolkodnia, de bízott benne, hogy megbocsájtást nyer majd a bűneiért.

Marius lepillantott az ódivatú, papírlapokat tartalmazó jegyzetfüzetbe firkált latin szavakra. Ismerősnek tűntek neki, de nem tudta, honnan. Felkelt az asztal mellől, és megérintette az apró, szűkös apartman falát. A fióknyi titkos rekesz kiugrott a helyéről. Az idős férfi tömzsi könyvet húzott elő belőle. Futó mosolyt vetett a repedezett borítón már csupán nyomokban felismerhető keresztre. Úgy, állva belelapozott a bibliába, kereste azt a részt, amit a doktornőtől megtudott. Hosszas lapozgatott. Ugyan nem találta meg szó szerint, de két helyen is nyomára bukkant hasonló szövegnek.

„Uram, irgalmazz!” – nyögött fel rémülten gondolatban.

Tétován kibámult az ablakon. Lakása a közel húszezer léleknek otthont adó kocka-komplexum legfelső szintjén helyezkedett el. A széles, hatsávos gyorsforgalmi út túloldalán a viszonylag alacsony épületekkel rendelkező gyárak, termelőüzemek csarnokai húzódtak, így a tekintet szabadon kalandozhatott a majd’ húsz mérföld távolságban emelkedő kopár hegyekig. A Hemmel lenyugvó napja már csupán, ha fél arasznyival járt a láthatár felett. Gyorsan halványodó fénye előcsalta a megnyúló árnyakat és a vöröses égbolt baljós hangulatot keltett a férfiban. Több mint harminc éve élt a bolygón, de képtelen volt megszokni a jóformán állandó vörösbe hajló szürkületet. Gyerekkorát a Holdon töltötte, és bár a Földön szerzett diplomát, szívéhez akkor is a Hold állt közelebb. Csak azok tudták igazán értékelni a kis égitest szépségét, akik éltek már ott. Marius elmosolyodott és futó nosztalgia kerítette hatalmába. Emlékezett a Hold felszínén egymást váltogató fényre és sötét árnyékokra. Eszébe jutott, amikor az apja először öltöztette őt szkafanderbe és elvitte egy közeli kráterhez. Tízéves fejjel nem értette, hogy miért kell a teljes sötétségben kiszállniuk a holdfutóból, ám apja türelemre intette. Amikor felbukkant a Nap a látóhatár peremén és fehér ragyogásba borította a kihalt tájat, a kis Mariusnak elakadt a lélegzete. Úgy érezte, hogy a fényár átöleli, magába zárja… Aki egyszer is látta a holdi napfelkeltét, azt biztos, hogy élete végéig elkísérte az élmény.

Az épület előtt elsuhanó rendőrsikló szirénájának vijjogása rántotta vissza az emlékeiből.

Szeretett volna és nem is beszélni azzal a Tyler nevű fickóval, de tudta, hogy lehetetlen. Az űrhajós bekerült a cég és a rendőrség figyelmének fénykévéjébe, és ha csak a közelébe megy, máris ezer adatfájlban kerül bejegyzésbe a látogatása. Márpedig, ha valamit el akart kerülni, az a feltűnés volt. Nem kockáztathatta, hogy ostoba módon lebuktassa magát és a kis gyülekezetét.

Kis ideig töprengett, hogy mit tegyen, végül úgy döntött, felhívja Maxet, aki az évek során önkéntes vezetőjévé vált a csoportjuknak. Max ugyan főállásban a kilences rézbánya fővájárja volt, de kiterjedt családja és baráti köre miatt majd’ minden hír és szóbeszéd eljutott a fülébe, ami Leegwan utcáin keringett. Aktiválta a régimódi asztali kommunikátort. A bányász a harmadik hívószignálra felvette. Sebhelyes, szakállas képével inkább emlékeztetett egy ősrégi holofilm kalózára, semmint vájárra.

– Marius! Csak nincs valami baj? Olyan ijedt képet vágsz, mintha…

– Nem, nem, semmi gond! – sietett Marius a megnyugtatással. – Azaz, nem tudom, hogy van-e.

– Ez valami talány akar lenni? Bocsáss meg, de fél óra múlva indulok műszakba, nem nagyon van most időm a rébuszokra.

– Rendben, akkor gyors leszek. Hallottál a tízesben történt mészárlásról?

– Igen – bólintott Max. – Egy cimborám is odaveszett.

– Mit tudsz róla elmondani? Mármint az esetről?

A bányász gyanakodva hátrébb mozdult.

– Miért akarod tudni?

– Nyugi, nem adom tovább senkinek, de tudod… Oké, akkor én kezdem. Azt a férfit bevitték a Bellbe és megbízható forrásból tudom, hogy latinul beszélt, pedig nem is ismeri a nyelvet.

– Az meg hogy lehet? Talán hallotta valahol, vagy – fogta halkabbra a hangját Max, mintha az segített volna az esetlegesen aktív lehallgató rendszerek ellen – ő is tagja volt valamelyik közösségünknek.

– Nem, ez aligha valószínű. A férfi űrhajós volt, egy mentő-kutató hajón szolgált. A szanatóriumi kapcsolatom szerint a whiskyspoharat többet forgatta, mint akármilyen könyvet.

– Értem. Nos, akkor lehet, hogy ez egy égi jel? Egy…angyal…?

– Ismét csak nemet kell mondjak. Urunk megkísértéséről motyogott, a gonosz elűzéséről. Attól tartok, pont, hogy nem a jófiúk jelentek meg az emberünk elméjében, lelkében.

– Irgalmazz! – kerekedett el a vájár szeme. – Ez biztos? A gonosz?

– Nem tudom, de pont ezért szeretnék többet megtudni arról a férfiról. Nos, segítesz?

Max elkeskenyedő szemmel fürkészte az öreg ráncos arcát, majd kifújta a levegőt.

– Oké! Szóval, annyit tudok, hogy állítólag a semmiből bukkant fel pár napja. Azt mondják, az utcán kóborolt, a szemétfeldolgozókból próbált élelmet kifeszegetni. Néhány kölyök azt állította, hogy kirabolta őket. Amikor hírét vettem, pár sráccal nekiálltunk, hogy megkeressük. Már csak felebaráti szeretetből is, mert mégse hagyhatjuk egy embertársunkat ilyen sanyarú körülmények között. Na, meg azért is, hogy elmagyarázzuk neki, mifelénk nem így keresi a kenyerét az ember. Nem találtuk meg, de Mawek azt állítja, hogy a pasas egy mentőkabinnal pottyant le valahol a Déli Kősivatag szélén.

– Ki az a Mawek? – kutatott a memóriájában Marius.

– Egy orgazda a hatos szektorban, de nem ez a lényeg.

– Talán fontos lehet, mert a férfi űrhajója közel hat hónapja eltűnt. Hol volt eddig az a mentőkabin?

– A rohadt életbe! – nézett nagyot a bányász pár másodpercnyi szünet után. – Hat hónapig senki sem éli túl egy mentőkabinban! Éhen- és szomjanhal, elfogy a levegője…

– Az az orgazda hazudhatott is – figyelmeztette Marius.

– Lehet, de miért tette volna? Nem kapott egy fityinget sem a hazugságért, márpedig Mawek soha semmit nem tesz ingyen.

– Oké, szóval azt mondod, a Déli Kősivatagban ért felszínt? Hogyhogy az orbitális ellenőrzőrendszer nem vette észre?

– Ebben nem tudok segíteni.

– Tudom, csak hangosan gondolkodtam – felelte sóhajtva az öreg.

– Marius, mit akarsz tenni? Ne csinálj semmi hülyeséget!

– Még nem tudom, de egy biztos: ha a Sátán követe jár közöttünk, akkor nem ülhetek ölbe tett kézzel.

Max aggódó pillantással megcsóválta a fejét.

– Vigyázz magadra, Marius, és szólj, ha segíthetek valamiben!

– Úgy lesz, Max! Az Úr áldása legyen veled!

– Veled is, barátom! – búcsúzott el a fővájár.

Az idős férfi töprengett, tanakodott egy sort. Beszélnie kell Tylerrel, ez biztos. Viszont nem kérheti meg a doktornőt, hogy beengedje hozzá. Ha kiderül, a nő elveszítheti a munkáját, talán még a doktori címétől is megfosztják. A cég szabályai egyszerűek, egyértelműek voltak és bár néha a kegyetlenség határát súrolták, remekül működtek. Legalábbis a legtöbb ember számára. Eszébe jutott, hogy alig pár hónapja nagy port kavart fel egy katonatiszt halála, amikor kiderült, hogy a posztumusz ezredes a ZhangCorp-tól dezertált. A tiszt néhány éve még az egyik ellenlábas cég seregének tábornoka volt. Vélhetően jó pénzért elárult pár hadititkot a NeuTech-nek, majd, amikor kiderült, menekülnie kellett. A NeuTech befogadta az árulót és a családját, és habár alacsonyabb rangban, de a férfi folytatta a fegyveres szolgálatot. Aztán pár hónappal később furcsa siklóbalesetben halálát lelte. Nem derült ki, hogy a ZhangCorp vagy a NeuTech ügynökeinek keze volt-e a dologban, de az üzenet egyértelmű volt. Aki dezertál, az meghal. Csupán nagyon különleges esetekben lehetett átköltözni egy másik cég territóriumába és szinte lehetetlen volt végleges letelepedési engedélyt kapni. Igaz, a tiszt családját bőséges életjáradékkal jutalmazta a NeuTech, de ez a halott katonán már aligha segített.

Marius megrándult, magához tért az elmélázásból.

„Nem, sajnos dr. Reynolds nem segíthet. De akkor ki?” – tűnődött. Az ötlet szinte villámcsapásként érte. „Hülye vagyok! A nyomozó! Ha ügyesen keverem a kártyát, ő bevihet engem egy kihallgatásra!” – Ám az öröme gyorsabban hűlt le, mint felhevült acélrúd a folyékony nitrogénben. „De mi lesz azzal a Trockkal? Ő a cég embere.”

Rágta egy darabig a szája szélét, majd döntött.

„A gonosszal meg kell küzdeni, akármekkora áldozattal is jár!”

Odahajolt a kommunikátorhoz:

– Jan Van Winkle nyomozót kérném, a hemmeli rendőrségtől…

***

A parkolóba kilépve a detektív könnyed léptekkel a siklójához sietett. Trocknak igencsak szaporáznia kellett a kurta lábaival, hogy lépést tudjon tartani vele.

– Várjon már! Igazán mondhatta volna, hogy futóversenyre edz!

– Ismeri azt a kifejezést, hogy forró nyom? Igen? Na, azon vagyok, hogy ne hűljön ki, úgyhogy nem érek rá andalogni. Magával meg különösen nem.

– Jó, utáljon, ahogy csak akar, de ha szívinfarktust kapok, az a maga lelkén szárad majd.

– Túlélem. Nem vagyok az a lelkizős fajta – hajtogatta be hosszú lábait Van Winkle a vezetőülés előtti térbe és megérintette a jármű információs konzolját. – Keressünk egy használtruha boltot.

– Nem lenne egyszerűbb online, kiszállítással?

– De, ha itt a parkolóban akar alsógatyára vetkőzni. Ezt a siklót is le kell adni, mert száz mérföldről is kiszúrnák, hogy zsaru jármű.

– Aha! Szóval igazi álruhás akció lesz! – csillant fel a hivatalnok szeme.

– Ez magának annyit jelent, hogy nem szól egy szót sem, árnyékként követ engem és próbál nem lebuktatni minket.

Trock morgott valamit a nemlétező bajusza alatt, de nem kommentálta hangosan a csípős megjegyzést.

Félórával később immár a munkásosztály jellegzetes, vagy inkább jellegtelen zakókabátjában, erős szövetű nadrágjában és bakancsban alkudoztak egy ütött-kopott siklóra. A belváros peremén üzemelő használtjármű kereskedés eladója, egy köpcös, izzadtságszagú fickó megmakacsolta magát, nem engedett az árból. Még Van Winkle cifra káromkodásaira sem volt hajlandó kevesebbért adni az öregecske siklót.

– Ember, ez a szar az első kanyarban szétesik alattunk! – ágált a rendőr. – Nézze már meg azt a stabilizátort! Akkor volt függőleges, amikor én a NeuTech vezérigazgatója!

– Ha nem tetszik, vegyenek másikat! Ott van az! – bökött egy kanárisárga járműre. – Újabb, gyorsabb, triplahajtóműves…

– Na, persze! Ennyi erővel célkeresztet is pingálhatnánk rá, hogy ide lőjetek, zsarukáim!

– Ja, miért nem ezzel kezdték? Ez változtatja az árat, kétezerre.

– Ne szórakozzon velünk! Ez majdnem az eredeti ár duplája!

– Ha valami stiklire akarják használni a tőlem vásárolt siklót, akkor fizessenek érte!

– A rohadt életbe! – fújt dühösen a rendőr, majd a tébláboló Trockra pillantott. – Na, fizessen!

– Miért én? – hökkent meg a hivatalnok. – A rendőrség…

– Azért, mert azt mondtam, hogy fizessen! – vágott közbe gyorsan Van Winkle. – És ha egy kukkot is hallok azon kívül, hogy „Rendben”, akkor itt és most elválnak útjaink! Világos?

– Hogyne, mint a nap – morogta Trock. Már tette volna a kezét a fizetőpanelre, de a rendőr megragadta a csuklóját és dühösen, halkan, hogy az eladó ne hallja, rásziszegett a cég emberére:

– Mi a picsát csinál? Készpénzzel fizessen, maga idióta! Le akar minket buktatni?

– Tessék? Miért? – hebegett Trock.

– Ha kiderül, hogy NeuTech számláról fizet, ez pasas – villant Van Winkle szeme az eladó felé – leadja a drótot, és egy órán belül az összes lepukkant körzetben tudni fognak rólunk. Magának fogalma sincs az inkognitóról, ugye?

– Oké, de nincs nálam készpénz. Életemben, ha talán kétszer volt a kezemben.

– Van saját számlája? Kártyája van? Arról fizessen!

– Rendben, de azt sem tudom, működik-e még, vagy tíz éve nem használtam. Ki a fene használ manapság készpénzt meg kártyát? – fortyogott Trock.

– Azok, akik kerülni akarják a feltűnést.

– Csak szólok, a kártyák is lenyomozhatók.

– Igen, de a bankok sem hülyék. Ők is tudják, hogy a kevésbé legális pénzforgalom fele kártyával történik, és rohadtul nem érdekli őket, honnan veszik le a maguk százalékát. Az ilyen fizetési módokat csak külön hivatalos kérésre ellenőrzik, úgyhogy, hajrá! Elő a kártyával!

– Szóval ezért nem hagytak még fel ezzel az elavult módszerrel – dünnyögte Trock. Előkotorta a bankkártyáját, odaérintette a leolvasóhoz. – Számlát nem kapok? – nézett a köpcös eladóra.

Van Winkle megragadta Trock vállát. Miközben az apró iroda kijárata felé rángatta a társát, bocsánatkérő vigyort villantott a meghökkent kereskedőre.

– Mit nem értett azon, hogy maga befogja a száját és nem mukkan meg az engedélyem nélkül? – förmedt rá a társára, amikor már a siklóban ültek.

– Nem hagyom kifosztani magam! Hogy a fenébe fogom visszaigényelni ennek a tragacsnak az árát?

– Ha ezen múlik, nyújtsa be a számlát a rendőrségek!

– Milyen számlát?!

A detektív nem válaszolt, ellenben felvinnyogott a személyi kommunikátora. Vételre kapcsolta a karperecszerű eszközt. A megjelenő idős férfi arca láttán összeráncolta a homlokát.

– Marius!

– Üdvözlöm, nyomozó! Bocsánat, hogy zavarom, de azt hiszem, a segítségére lehetek az őrült gyilkos ügyében.

– Honnan a büdös mocsári lápvirágból tud maga erről? – tört ki Van Winkle-ből.

– Megvannak a magam forrásai – tért ki a válasz elől Marius. – Viszont az információnak ára van.

– Mennyi?

– Nem pénzt kérek, hanem egy szívességet.

– Gyorshajtás? Tilosban parkolás?

– Kicsit bonyolultabb a dolog, de ha lehet, inkább személyesen vitatnám meg a részleteket.

– Miért üzleteljek éppen magával? Akad más is, akivel beszélhetek.

– Aligha – somolygott gonoszkásan az őszülő férfi. – Mire maga ideér, addigra az egész körzetnek hirtelen amnéziája támad, erről kezeskedhetek.

– Pompás! – morogta Van Winkle. – Oké, hol és mikor?

– Fél óra múlva a Pescadore sétányon, a kettes blokknál megfelel?

– Ott leszek – nyúlt a rendőr a kikapcsológomb felé, de az öreg szavai megállították a mozdulatot.

– Detektív, még valami! Egyedül jöjjön!

– Gondolja, hogy egy szakasz rohamrendőrrel jelenek meg Leegwanban?

– Én inkább az aktuális társára gondoltam, a cég ügynökére. Őt hagyjuk ki a beszélgetésből. És ne kérdezze, honnan tudok róla!

– Meglátom, mit tehetek – bontotta a vonalat a nyomozó.

– Ki volt ez a férfi? – érdeklődött Trock.

– Egy informátor. Bizonyos Marius Bekken. – Trock már rángatta is elő az e-lapját, de a rendőr leintette. – Hagyja, úgysem talál róla semmi lényegeset. Az öreg tiszta, mint a hó, még egy almát sem lopott soha életében.

– Azért én csak utánanézek – érintgette Trock az információs lapját.

Van Winkle lemondóan felsóhajtott, beindította a hajtóműveket és a magasba emelte a siklót.

– Maga lesz a vesztem! Miért nem képes rám hallgatni?

A Pescadore sétány valójában alig volt több, mint az egyik irdatlan lakótömb tetején kialakított közel ezerötszász négyzetméteres park. A lakómonstrumok tervezői eredetileg fás, bokros zöldövezetet, játszótereket, sportpályákat álmodtak a hatvanemeletes épületekre, ám a múló évek és az egyre csökkenő érdeklődés gyakorlatilag csupán lassú hanyatlásra ítélt kusza, gazos területet eredményezett. Ugyan kinek jutott eszébe az az ostobaság, hogy egy bányász a ledolgozott tizenkét órája után még felugrik a tetőre mondjuk, kosárlabdázni? Az úgy-ahogy gondozott, parkosított terület fái és bokrai között leginkább csak fiatal párok, rosszban sántikáló alakok, párjuk vagy éppen a rendőrök elől bujkáló emberek kerestek ideiglenes rejtekhelyet. Sötétedés után pedig még ők sem igazán, hacsak nem akartak megszabadulni pár értékesebbnek vélt ingóságuktól.

Van Winkle a közvetlenül a tetőtér alatti szinten, az épület teljes kerületén végigfutó sokméternyi széles peremen kialakított parkolóhelyek egyikét vette célba. A lenyugvó nap, mint bátortalan vöröses gyertyaláng, úgy nyaldosta körül fényével a komor épületet.

A hajtóművek utolsót hörrenve leálltak, a nyomozó meglökte a felfelé nyíló ajtót.

– Arra megyünk – mutatott a tetőtéri parkhoz vezető lépcsőre.

Trock enyhe döbbenettel a szemében forgolódott. Tekintete a közelben parkoló leharcolt siklókon, a falak kopott jelzésein és a betonlapok repedésein táncolt.

– Nem valami bizalomgerjesztő környék.

– Na, ezért mondtam, hogy ne szólaljon meg! Ez itt – mutatott körbe a rendőr – a tisztes munkásemberek otthona. Ha ezt nem tartja elfogadhatónak, akkor örüljön, hogy nem látta még az igazán durva részeket.

– Van durvább is?

– Hogyne lenne. És ha nincs szerencsénk, akkor oda is el kell látogatnunk.

A két férfi felcaplatott a tetőtérre, bakancsuk alatt döngött, csattant a fémszerkezet. A park széles járdájának repedései között apró gyomok zöldelltek, a közeli kis facsoport fáradtan, kedvetlenül lógatta leveleit a beköszönő estével érkező szélcsendben. A rendőr szó nélkül zsebre vágta a kezét és megfontolt léptekkel elindult. Trock ijedten pislogva követte.

Talán, ha ötven métert haladtak, amikor Van Winkle megtorpant és a gyalogút mellett gubbasztó egyszerű betonpadra bökött.

– Maga itt leteszi magát szépen és elkezdi számolni a csillagokat. Ha eljutott ez egymilliárdig, és még nem vagyok itt, akkor újrakezdi!

– Hé, én is szeretném hallani, miről beszélgetnek! Arról volt szó, hogy közösen nyomozunk az ügyben!

– Nem, semmi ilyesmiben nem állapodtunk meg, maga kullancs módon rám akaszkodott. Abban viszont megegyeztünk, hogy idekint azt teszi, amit mondok! – villant dühösen a nyomozó szeme.

Trock nem vitatkozott tovább, mogorva képpel letelepedett a padra.

A rendőr magára hagyta a morcos ügynököt. Hamarosan meg is akadt a tekintete az idős férfin. Marius egy játszótér mellett kialakított, eredetileg piknikezőhelynek álmodott részen várt rá. A fa mintázatú, viharvert kerti pavilon félhomályában üldögélő alak a jöttére felkelt.

– Van Winkle nyomozó! Egyedül jött?

– Amint látja. – Marius aggodalmas arccal körülnézett, majd visszaült a helyére. A rendőr is letelepedett. – Nem akarom rabolni sem a maga, sem az én időmet. Tehát, az információ…

– Előbb hallgassa meg a feltételeimet! – emelte fel a kezét Marius. – Beszélni szeretnék a gyanúsítottjukkal.