1.

Török Bálint kilovagol

Ti szendrői törökök, tudjátok, mikor Nándorfehérvár magyar kézen vala, én közületek sokakat ismerek és neveteken nevezlek… A császár földjét mentünk volt rabolni… és reánk támadott vala két vajda… ott mindkettőnek fejét vevénk… a szonyoki vajdának én vettem a fejét, azért meggondolhatjátok, ki vagyok én!

Káldi Miklós levele, Vasvár, 1555

A katonák feszült hallgatása a lovakra is átragadt.

Hiába álltak már jó ideje az erdő szélén, figyelve a felgyújtott házak fekete füstjét, csak Oláh Balázs hátasa kapott a fű felé. Majd inkább elengedte, és csak horkantott egyet.

– Nem kaszálták le a rétet – jegyezte meg végül Káldi Miklós.

– Nem.

A lovaik lábtőig jártak a kövér, nehéz fűben. A fák közé szorult réten több ösvényt tapostak ki a dolgukra járó parasztok, akiknek a házaira reggel csaptak rá a fehérvári lovas szerek[1]. A fák közé űzték őket és csóvát vetettek a tetőkre.

– Felgyújthattuk volna a boglyákat.

– Tán ezért nem kaszáltak. A szultán parancsa.

Léptettek volna tovább szívesen, de Oláh Balázs maradást parancsolt nekik. Ha csak a töröknek élelmet termelő parasztokat dúlni jöttek volna, nem lovagol ki ő is a katonákkal. Mást is akart látni, nem csak életükért futó rácokat meg törököket, eget csúfító füstöt.

Az égő falu felől végre felbukkant az egyik legényük. Lóhalálában nyargalt feléjük.

– Jönnek! – kiáltozta messziről. – Jönnek sebesen!

– Mennyi van?

– Öttucatnyi! Több is tán!

Oláh Balázs megforgatta a lovát, végigmérte a legényeit. Hat szert hozott magával a saját kísérőin kívül: hármat-hármat mindkét oldalára. Ismerték jól a hegyek és völgyek ösvényeit Fehérvár és Szendrő között, járták már eleget őket. Tudták, merre tűnhetnek el az ellenség elől, hol vethetnek lest vagy lapulhatnak meg kikémlelni őket.

De tudták mindezt a szendrőiek is. A Hunyadiak óta ritkán vonult ki haddal magyar és török egymásra, de a fegyverüket azért próbálgatták egymáson szüntelenül.

– Annyian mi is megvagyunk – mondta végül hangosan Oláh Balázs. Azért intett a főlegényeknek, hogy húzzák szét a lovasaikat és faroljanak félig az erdőszéli bokrokba. Hadd gondolja a török, többen vannak és még többen rejtőznek a fák között.

Nem kellett sokáig várniuk: tucatnyi szpáhi rontott ki a szemközti ligetből. A fehérváriak zászlóját és vassisakjait meglátva megtorpantak, kitértek oldalra, valamit kiáltoztak hátrafelé. De már jött is a többi, zászlójel nélkül nyargaltak a nyomukban. Néhány íja már a kezében, az íjhoz maroknyi vesszőt szorítva az elsők már helyezték is a feszes húrra.

– Várj! – emelte fel a kezét Oláh Balázs.

Hogy a fehérváriak nem mozdultak, a törökök is leengedték a fegyvereiket. Széthúzták a soraikat ők is. Íjaik maradtak a kezük ügyében, de a többiek nem vették elő kardjaikat, kopjáik hegye is az égre mutatott. Nyíllövésnyi távolságban álltak meg végül. Valóban öttucatnyian voltak csak. Vezetőjük kicsit előrelépett, kereste, ki a magyarok vezére. Egyik kísérője Oláh Balázsra mutatott.

– Te vagy a főjük? – kérdezte tőle a szpáhi parancsnok törökül.

– Én vagyok – léptetett előre Oláh Balázs is. – Török Bálint vicebánja[2] vagyok Fehérváron. Ismernek a szendrőiek jól. Te ki vagy? Látom, vajda[3] vagy, de nem ismerlek.

Talán ha két szendrői törököt látott a szpáhik között. Nem jó jel! Fehérvár és Szendrő azóta vigyázta egymást a Duna partján, hogy Hunyadi, Szilágyi és Kapisztrán atya legyőzte a szultán seregét, igen sok ideje már annak. Oláh Balázs azóta kerülte a szendrőieket, hogy lóra tudott ülni, kóstolgatták egymás erejét, fegyverét, dúlták a másik erősség vidékét. Mindig visszaadták a kölcsönt. Ha valami új, nemesebb vitéz jött valamelyik várba, addig nem nyugodott, míg valami haditettel vagy bajvívással meg nem mutatta magát az ellenségnek.

– Szonyik[4] vajdája vagyok, a nevem Halil – mondta végül a török.

Méregették egymást. A magyarok nem tudták, jön-e még a törökök után újabb csapat, a törökök sem tudták, mennyien állnak szemben velük valójában. Ha sokan lennének még, már nekünk ugrottak volna, gondolta Oláh Balázs. Olyankor megbátorodnak.

– Nem ismerjük a neved, vajda – szólt oda végül a töröknek. – Nem tudjuk, milyen vitéz hadinéped van. Van-e bajvívód, aki kiáll az én legényemmel?

A két szendrői odahúzódott a vajda mellé, valamit súgtak a fülébe, majd hangosabbá váltak, mintha vitatkoztak volna. Halil végül a kardjára csapott és elküldte maga mellől a szendrői katonákat.

– Ismerik a nevem a szandzsákomban, Oláh! – kiáltotta. – Megismerik majd itt is! De ne küldj bajvívót magad helyett! Vívj meg velem!

Oláh Balázs a mellette állókra nézett. Már szólt volna vissza a töröknek, keze már nyúlt az övéhez, hogy meglazítsa a szablyáját a hüvelyében, mikor Káldi Miklós kiugratott a sorból. A fiatal hadnagy lekapta a sisakot a fejéről és úgy kiáltott oda a szonyiki vajdának.

– Káldi Miklós vagyok, te török! Talán azt súgták a szendrőiek, ne akarj a magyarok bajvívójával kiállni? Talán mégsem akkora a neved?

Az idegen törökök látták a hajadonfőtt forgolódó vitézen, hogy milyen ifjú még. Szakálla is ritkásan serkent, de termete, mint egy bikáé. A távolság ellenére is észrevették, hogy a megszólított szpáhi parancsnok arca vörösre fordul a haragtól. A szendrőiek szóltak utána, de már indult Káldi Miklós felé.

– Halálig vívunk! – szólt oda neki.

– Halálodig! – fogadta el a fiatal magyar. – Karddal!

Káldi nem is vette vissza a sisakját: egy társa kezébe adta. Kopjáját eldobta, majd jobbjába szablyát kapott, baljába vastollú buzogányt és térde nyomásával a török felé fordította a lovát.

– Jézus! Jézus! Jézus! – kiáltották a magyarok.

A törökök némák maradtak, ahogy a két lovas egymás felé tört. Csak akkor kezdtek el ők is kiáltozni, mikor a vajda a magasba emelve megvillantotta a fegyvere pengéjét.

Az utolsó pillanatban fordultak ki az egymás felé robogó lovak. Káldi jobbra vitte a hátasát és a buzogányával hatalmasat ütött a török kerek pajzsára; a vajda válaszcsapása alig kerülte el a magyar vitéz vállát. Az óvatlan támadás felbátorította a törököt: széles mosollyal fordult a magyarra és újra lecsapott: a kilidzs dühös szikrát vetett az utolsó pillanatban útjába villanó szablya pengéjén. Káldi lova a törökének ütközött, a vajda karja felé harapott. Halil megingott a nyeregben, pajzsot tartó kezével a kantár felé kapott, egy pillanatra védtelenül hagyva az oldalát.

Káldi Miklós pengéje könyörtelenül sújtott le a török vállára, majd az íves hegye feltépte a barna bőrt a nyakán.

– Jézus! Jézus! Jézus! – kiáltották a magyarok.

Oláh Balázs összeszorította a száját.

Egyszer olyanba öklel ez a legény, amiből nem tudja kihúzni a szarvát!

Halil sebéből ömlött a vér: megszédült belé. De nem adta fel: fegyverét újra ütésre emelte és Káldi felé sújtott, de a magyar vitéz kitáncolt a bizonytalan csapás elől, és újra lesújtott. A szonyiki vajda feje félrecsuklott, a díszes kaftánba öltözött test lebucskázott a nyeregből. Lova riadtan futott vissza.

A mezőre nehéz csend ült. Az elöl álló szpáhik mintha meg akartak volna indulni a pár lándzsahossznyira előttük ziháló magyarra, de a főik nem engedték őket. Némán figyelték, ahogy Káldi Miklós leugrik a lováról, pár vágással lemetszi a török fejét, majd újra nyeregbe ugrik és felmutatja a győzelme jelét.

– Káldi Miklós vagyok Fehérvárról! – süvöltötte magyarul. – Meggondoljátok, hogy ki vagyok!

Szakállánál fogva ragadta meg a fejet: a török vére vörösre festette a sisakjára tekert turbánját. Káldi ügetésbe ugratta a lovát, elnyargalt a törökök előtt, majd széles mosollyal az arcán tért vissza a magyarok sorába, hogy újra a legényei élére álljon.

A dús fű hullámokat vetett körülötte a hegyek felől érkező szélben.

A hegyekben éjszakáztak. Kerülő csapásokon mentek, míg meg nem bizonyosodtak róla, hogy a törökök állják a szavukat, és nem üldözik őket. De ha egy idegen csapat jár most Szendrő körül, akkor lehet belőlük több is. Híre futhatott már, hogy magyarok portyáznak a török végeken, könnyen lest állíthatnak nekik a Fehérvárra vezető utakon. Oláh Balázs inkább bevitte a legényeit a hegyek közé, ahol idegen csak vezetővel ismerte ki magát. Végül egy rég elpusztult falu romjai között húzták meg magukat. Már nem emlékezett senki, magyarok vagy törökök égették-e fel annak idején. A szélén patak csobogott. Tüzet nem raktak, nyárelőben jártak már.

A török fejét egy kopjára szúrták. Káldi után Oláh Balázs is bajt vívott a másik szpáhi vajdával, aki bosszút akart állni, de hasonló sorsra jutott ő maga is. Runiki vajda volt, azt mondta, mikor kihívta a magyar vicebánt. Nem küzdött jól, nem vívott még soha magyar vitézzel talán. Oláh Balázs a fejét vette, de a fejet visszaadta a törököknek a szavukért cserébe, hogy egy napig nem jönnek utánuk. Egy fejet már vittek és vittek vele valami fontosabbat is.

– Merre van az a Szonyik? – kérdezték egymást a kenyerüket, szalonnájukat rágcsáló legények. Már a hold vont rájuk ezüstös fényt. – Hát Runik? Messze vannak?

– Délen vannak azok – mondta az egyik öregebb katona. – A fekete hegyek felé.

Hallgattak ezen. Tudták, mit jelent az, hogy Szendrő alatt távolról érkezett vajdákkal vonuló szpáhikba akadtak.

A szonyiki vajda üvegessé vált szemében mintha az újra nőni kezdő félhold fénye játszott volna.

A napfény már erősen ragyogott Nándorfehérvár falain, amikor berobogtak a Tömlöc kapun, végigdübörögtek a szárazárkokra vetett felvonóhidakon, és végül meghőköltették a lovaikat a Felsőváros terén. A lovászlegények, a szerekkel kilovagolt vitézek asszonyai, gyerekei már várták őket. Még le sem szálltak a nyeregből, már körülöttük voltak, tapogatták őket, épségben értek-e vissza a portyáról, hoztak-e valamit magukkal. Káldi Miklós a török fejét mutogatta. Több arany- és ezüstpénzt talált a vajda turbánjába csavarva, odaadta belőle a vicebánnak járó részt, az egyik aranyat pedig a fehérvári bánnak készítette elő. El akart dicsekedni a tettével neki is, mikor odaadja a bánnak járó részt.

Oláh Balázst csak az öreg rác szolgája fogadta. Asszonya meghalt rég, s vele a formát nem öltött gyermek, akire azt mondta a bába, fiú lett volna. Az uraik birtokait dúló parasztok riasztották meg, mikor Székely György lángba borította a déli végeket. Özvegyen maradt, nem vett utána más asszonyt maga mellé.

– Hát vágott megint a fiú – jegyezte meg az öreg rác.

– Vágtam én is – mutatta Oláh a dolmánya ujját, amin már feketére száradt a török vére. – Hol van a bán?

– Az udvaron készülődik.

– Hova készülődik?

– Budára, azt mondta.

– Budára? Lásd el a lovat!

Megigazította az övét, lecsatolta a sisakját, és a lova mellett váró legényének adta. Majd sietős léptekkel átvágott a Felsővároson. Valami nincs rendben, gondolta. Már a vár falai előtt eléjük szoktak rohanni a kinti kunyhókban élő gyerekek, lesték, mit hoznak magukkal a töröktől, dobnak-e valamit közéjük a vitézek, szalonnabőrt, pogányt látott kenyérvéget, valami hitványabb zsákmányt. De most alig láttak valakit az út mellett. Az Alsóváros fölött is mintha kevesebb füstoszlop függött volna. A Felsővárosban is mintha kevesebben lettek volna, szinte csak az jött eléjük, aki családjuk, szolgájuk volt.

A Kőles torony melletti kaput vigyázó darabontok tiszteletet adtak neki. Ahogy belépett a Fellegvár udvarába, vagy két tucat lovas katonát látott, akik indulásra készülődtek. A várnagy legényei élelemmel teli zsákokat kötöttek a vezeték lovak hátára, a főlegények az embereiket járták végig, hogy minden szíj meg legyen húzva, minden fegyver, felszerelés a helyén legyen. A zászlós katona a Török család jelét tartotta a magasba.

Oláh Balázs már bánta, hogy nem szállt vissza a lovára. Az övébe kapaszkodott, fejét felszegte, úgy lépett oda a legközelebbi főlegényhez.

– Estván!

– Vicebán uram! – fordult egyből felé a katona.

– Hova készültök?

– A bán úr kilovagol.

– Hát hova?

– A királyhoz. A jussát kéri és segélyt a várnak.

– Úgy.

De Török Bálint már jött is: meggyszín dolmányban, mentében, tollas süvegben. A legénye már vitte is a lovat, amire gyorsan fel is pattant. Both János várnagy lépett ki mögötte a Kőles ajtaján: az öregedő férfi mellett Török Bálint még fiatalabbnak, még hevesebbnek tűnt. Arcán vörös folt ült, ő nem olyan savanyú, gyenge bort ivott, mint a várnép.

– Balázs bátyám! – vette észre a gyalogosan éktelenkedő vicebánját. Odaléptetett mellé. Oláh Balázs jól emlékezett még Török Bálintra, itt nőtt fel a szemük előtt, nemegyszer ő rakta fel a lóra, vagy segítette fel a porból, mikor a nagy forgolódásban leesett a nyeregből. Ahogy az öreg Török Imrét szolgálta, úgy szolgálta most ezt a szinte még fiú Bálintot is, akire atyja halála után a nándorfehérvári bán tisztsége is szállt.

– Úgy hallom, kilovagolsz, bán úr – mondta Oláh Balázs.

– Meg sem állok Budáig! – bólintott Török Bálint. – A kincstárnak ki kell adnia a jussomat végre. Nyakunkon a török! Mit láttál Szendrő felé?

– Valami had jön valóban, ahogy gondoltuk.

– A szultán hada?

– Azt nem tudom, de nagyobb hadat várhatnak. A füvet sehol nem engedték kaszálni, sok lóval akarják azt legeltetni. Idegen szpáhikat láttunk, többet. Két vajdát is a déli rác szandzsákokból. Azokat levágtuk. Egyet én, egyet Miklós.

– Káldi?

– Az.

– Derék! – bólintott Török Bálint. Együtt nőtt fel Káldi Miklóssal, nemegyszer feszültek egymásnak a bajvívást tanulva. – Vittem volna magammal, de inkább hagyom Fehérváron. Ha a kincstár végre kiadja a jussomat, nagy hadinéppel térek vissza. Meglátja akkor majd a török, hogy belénk törik a szarva! Amíg távol vagyok, te vagy a szavam itt a várban! Móré a helyettesed! A király talpasai már Zimony alatt vannak, azokat be nem engeded Fehérvárba!

– Nem-e?

– Semmiképp! Megmondtam a király emberének, ha erővel el akarja venni a várat Török Bálinttól, erővel felelünk meg rá! Atyámnak tartoztak, nekem is tartoznak, igen sok forinttal! Sajátunkból fizettük a falak javítását, a várnép pénzét! Amíg ki nem fizetnek, Fehérvárat tartom zálogul! Azért megyek, hogy ezt magam mondjam meg nekik! Jön a török, mit gondolnak!

– Értem – bólintott végül Oláh Balázs. – Hát mennyi embert küldött a király?

– Négyszer százat, azt mondják. Bezárod a kapukat előttük, ha erővel ki akarnának túrni a jussomból!

– Úgy lesz.

– Vigyázod a várat, míg visszatérek! Isten legyen veled!

Megforgatta a lovát, majd a Szabács felé vezető kapun kidübörgött a kísérői élén.

Oláh Balázs összenézett Both Jánossal. A várnagy arcán mintha hirtelen megmélyültek volna a ráncok az elmúlt hetekben.

– Hát jön a török – mondta végül a várnagy.

– Ha jön is, tudja jól, hova jön – felelte Oláh Balázs. – Tudja jól, mi várja a törököt Nándorfehérvár alatt. Adtunk neki ízelítőt is belőle.

2.

Az ország kapuja

A Fekete-tengertől az Adriáig mintegy százezer lépés hosszú vonalon vagyunk szomszédosak a törökkel és e folyton veszélyeztetett határon annyi várat, annyi erődöt kell fönntartanunk és védelmeznünk a szakadatlan támadások ellen, hogy sem elegendő őrséggel, sem a nélkülözhetetlen élelemmel, sem a szükséges hadi szerekkel a kellő mértékben nem rendelkezünk.

Balbi Jeromos magyar vezérkövet a wormsi birodalmi gyűlésen, 1521. április 3.

Hajnalhasadtára Oláh Balázs már talpon volt. Hajába túrt, derekára csatolta a kardját, ivott egy fél kupa bort, amit a szolgája adott elé. Érezte, hogy a bán borából kapott, talán itt maradt a kancsóban, ahogy a fiatalúr hirtelen kilovagolt. Forgatta egy kicsit a nyelvén az italt, hátha elűzi az éjszaka összegyűlt keserűséget.

Nem űzte el. Mikor végül kilépett a Kőles ajtaján, és kicsit odébb ért az azt őrző darabontoktól, nagyot köpött a fal tövébe. Szinte abban a pillanatban megkondult a ferences templom harangja lent az Alsóvárosban. Oláh keresztet vetett, és a derengő égre nézett. Halványan, de még sziporkáztak a csillagok.

Intett az őt árnyékként kísérő legényének, hogy felmennek a falra. A Fellegvár gyilokjáróit nemrégiben erősítették meg Frangepán püspök és Török Imre pénzéből, bátran járhattak rajta. Odafent még figyelték a környéket a virrasztók, tiszteletet adtak a vicebánnak.

– Láttatok-e valamit? – kérdezte tőlük.

– Nem. Csak a parasztok tüzeit.

– Miféle tüzeket?

– Amiket ott raktak – mutattak napkelet felé a virrasztók, az Alsóvárossal szembeni füves lapályra. A pirkadat gyenge fényében apró, sötét formák sejlettek a kinti házakon túl, néhány tűz is pislákolt még valóban.

– Mikor jöttek ezek?

– Két napja. Három is megvan. Minden nap jön valamennyi.

A hírek gyorsan jártak a Duna és a Száva mentén. Futárok, kereskedők mondtak mindenfélét; a fele igaz sem volt talán. Az biztos, hogy a török mozgolódik. De nem mozgolódik az folyton? Az új szultán ismertté akarja tenni a nevét roppant birodalma minden határán. Pár száz, akár ezer rablásra éhes akindzsit, aszabot kiküldhet a végekre tengernyi emberéből a parasztok földjeit, udvarházakat dúlni, az még nem háború. A zsákmánytól lelassult hordáikat pedig a végvárakból kicsapó magyarok tizedelik majd meg. Sokan húzódnak ilyenkor várak közelébe, erdők, folyóparti ingoványok rejtekébe.

Oláh Balázs megállt a gyilokjárón ott, ahol a Fellegvár és a lenti Víziváros belső fala összefutott a meredélyen. Szerette ezt a helyet, innen mindent át lehetett látni. A Száva és a Duna szinte a lába alatt olvadt egymásba, a reggeli pára ahogy a vízre ült, olyan volt, mintha a két folyó a végtelenbe nyúlna. Aki látta már a tengert, azt mondta, az is ilyen. Még a Szávában álló Malomtorony is mintha felhőkön lebegett volna, a vele szemközt nyújtózó Cigány-szigetből[5] sem sejlett semmi.

Az Alsóváros is megébredt már, a piactéren és a kikötőben szokatlan nyüzsgés látszott. A Felsővárosban pár szer katona nyergelt, hogy kilovagolva kifürkésszék a környéket. Ezt még a fiatal bán rendelte el Pünkösd havában,[6] mikor az első hírek megérkeztek arról, hogy az új szultán kivonult Konstantinápolyból.

Most, hogy Török Bálint kilovagolt, Oláh Balázs más szemmel nézte a várat és a falak közé zárt várost, a falakon kívül épített kunyhókat és a réten gyülekező parasztokat. Máskor is maradt már Fehérváron úgy, hogy a bánok távollétében az ő szava alá rendelték az erősséget, de akkor nem közeledett a királyság felé a szultán maga.

Ha valóban jön.

Ahogy odafent elhalványultak a csillagok, a város falain kívül úgy gyúltak ki újabbak. Az ébredő menekültek felszították a tüzeiket.

Ha nem is jön a szultán, épp elég a híre.

– Keresd meg Móré urat! – szólt oda a legényének. – Mondd neki, hogy körbejárjuk a várat! Szólj Both uramnak is, adjon egy deákot mellénk, hozzá tollat!

A legénye ledübörgött a gyilokjáró lépcsőjén. Oláh Balázs sóhajtott egyet, és a Száva felé fordult. A pára gyorsan oszlott: kibújt belőle a Cigány-sziget a mindig sötét törzsű, iszapba kapaszkodó fáival és odébb a reggel vörös fénye Zimony falait is kirajzolta.

Dél felől madarak szálltak a víz fölött.

Kisebb csapat gyűlt a két hátrahagyott vicebán köré, ahogy lóra kaptak, és körbejárták Nándorfehérvár falait, tornyait. Saját legényeiken kívül csatlakoztak hozzájuk a hadnagyok, miután a rájuk bízott helyeket megszemlélték. Utyeszenics Jakab a Kőles toronyból, Morgay János a Belsővárból, Bárdi László a Felsőváros tornyaiba rendelt puskásoktól, Káldi Miklós a lovas szerektől. Felkeltették a pihenőre vonult virrasztókat is, bár ezt nem parancsolta nekik senki. A kapukat vigyázó darabontokat is kiállították mind a főik. Mire teljesen körbejárták a sziklaoromra épített várat, már az egész városban híre ment, hogy a vicebánok szemlét tartanak.

Oláh Balázs rendes időben a végeket járó lovasokat parancsolta. A várral csak annyi dolga volt, hogy a szava alá rendelt vitézeket, lovaikat jól tartsák, felszereléseiket, fegyvereiket pótolják, javítsák benne.

Most új szemmel kellett néznie mindent, meg is nézte alaposan. A várnagy deákjával lajstromot íratott a tornyokban talált fegyverekről, porról, de különösen a szakállas puskákról és kisebb ágyúkról. A nagy ágyúk mind hiányoztak Fehérvárról. Néhány éve Szapolyai vajda magával vitte őket Zsarnót ostromolni, majd ott is hagyta mindet a töröknek, mikor a felmentésre érkező bégek meglepték a magyarokat. Azóta Fehérvár nagy ágyúinak csak a megerősített helyük árválkodott, de nem üresen. A mindig szűkös tornyokban nem maradt hely parlagon: hordók, ládák, hasogatott fa került oda.

Szapolyai ígérte erősen, hogy kipótolja, amit elveszített, de talán ha valóban akarta volna, akkor sem tudott volna ágyúkat keríteni.

– Meddig lősz el ezzel? – kérdezte az egyik legényt Oláh Balázs. A szemlére kihozott szakállas puskát már megkapta a rozsda.

– Addig a bokorig ott! – mutatta a legény. Lehetett úgy kétszer száz lépés a meredek falak alatt nyíló szárazárkon túl. – Ha Isten is akarja, kicsit tovább. Egy lovast megkapok vele.

– Hát ha a török ágyút hoz, az honnan lő?

– Kétszer olyan messziről. Ha nagy ágyút hoz.

– Ha visszahozza ide a mieinket Zsarnóból – jegyezte meg szárazon Móré. Héderváry bán helyetteseként ő a várat védő őröket vezette, ahogy Oláh a kijáró lovas szereket. Ő adta át annak idején Szapolyainak az ostromra használható fehérvári ágyúkat a vajda és a bánok parancsára. Szemközt a reggeli fényben már jól látszott a dombok közül kiemelkedő hegy lapos teteje, ahonnan talán a török is éppen kémlelte Fehérvárat. Bő két mérföld[7], aki reggel kilovagol a másikra, mire a nap delelőt ül, már az ellenség kapui alatt forgolódhat.

– Ha visszahozza, legalább nem kell messze mennünk értük – mondta Oláh Balázs, majd intett a deáknak. – Írj össze itt is mindent, puskát, golyót, port!

– Várnagy uramnak lajstroma van – közölte a deák.

– Várnagy uram most kap új lajstromot – mordult a deákra Oláh Balázs. – Írnod kell itt, nem beszélned!

A falakról lejöttek, és lóra szálltak. Nem léptettek messzire, csak átlovagoltak a Despota kapun, a szárazárokra vetett hídon és megtorpantak a Tömlöc kaput védő zömök erőd apró udvarán. A kaput védő két kerek bástya őrsége a mellvédnél állt, onnan figyelték, hogy a két vicebán és kísérete leszáll a nyeregből és megindult felfelé. A várat mindenfelől meredek, nehezen mászható sziklaorom védte a szárazárkon túl, az egyetlen lankásabb oldal itt volt, napkelet felé. De amíg a két erős bástya áll, rajta őrséggel, nincs ellenség, aki itt betörhetne. Ha a külső kaput be is zúzzák, a Despota kapu előtti hidat felhúzzák és a szűk udvaron összetorlódó ostromlókat minden oldalról pusztíthatják. Itt is újraácsolták, megerősítették a gyilokjárókat, kijavították a falak romlásait. Erre sem adott egy forintot sem a király, Török Imre úr hitelezte ezt is a kincstárnak.

A jobb felől eső toronyra felérve Oláh Balázs újra ránézett a deákra, az pedig számolni, kérdezni, írni kezdett egyből. Az őrség fője mutatta a kapuhoz vezető útra irányzott szakállas puskákat és a kisebb, öblös ágyút.

– Egy lövéssel tisztára söpri a hidat – paskolta meg az ágyú tompa fényű csövét.

– Hol volt a nagyobb? – kérdezte Oláh Balázs.

– Odalent, a nyílásnál.

– A híd erős?

– Erős.

Móré vicebán megnézte a másik tornyot is, majd lemásztak, újra nyeregbe szálltak, és végre kilovagoltak a várból. A várhegy lábánál kunyhók, kerítékek sorakoztak, némelyik nyomorúságos tákolmány csak, de több jobban megépített, tapasztott falú ház is akadt. A török martalócok dúlásai elől egyre többen húzódtak északnak, a keresztény bánok védelmét keresve. Tudták, hogy egy vár falai akkor is biztonságot jelentenek, ha nem jut hely nekik mögöttük.

Valóban megsokasodtak, gondolta Oláh Balázs. Mindig elfogta valami hideg, rossz érzés, ha uraik nélkül gyülekező parasztokat látott. A Dunán túli részeken még mindig ott éktelenkednek a felégetett udvarházak, amik az uraikra támadó parasztok után maradtak. Sok föld azóta is parlagon hevert, pusztán, mert lázadásuk miatt lemészárolták azokat, akiknek művelniük kellett volna. Tudta, hogy a Fehérvár védelmébe húzódó rácoknak nincs közük a régi lázadókhoz, mégsem űzhette el magáról a rossz érzést.

A vár alá összegyűltek is figyelték a kilovagoló urakat. Félrehúzódtak előlük, süvegüket levéve tiszteletet adtak, de a tekintetek közül sok sötét maradt az irányukban. Asszonyok, gyerekek is voltak köztük szép számmal, némelyik rongyokba öltözve vagy még abba se. Egy idősebb férfi rác módra keresztet vetett, a felesége mintha áldás jelét mutatta volna feléjük. Vagy átokét: ki tudja megmondani, mi lakik ezeknek a lelkében?

– Kerüld a falakat! – szólt hátra Oláh Balázs.

– Hagyott írást hátra a bán úrfi? – húzódott mellé Móré Mihály. – Olyan hirtelen lovagolt ki, meg se kaptuk egymást.

– Nekem nem hagyott. Tán másnak se. A szavait már mondtam.

– Értem én – bólintott Móré Mihály. – De az úrfiú még csak… úrfiú. A gyámjai messze vannak.

– Héderváry bán is messze van – emlékeztette Oláh Balázs. – Az úrfiú pedig Török Imre fia, akit egész életemben szolgáltam. Ha a bán urak mást mondanak, mint amit Török Bálint nekem meghagyott, küldjék el a szavukat illő módon. Addig úgy teszek, ahogy tennem kell, és parancsolok Fehérvár fölött.

Móré Mihály erre nem mondott semmit. A nagyurak huzakodtak Fehérváron és az egész Nándorfehérvári bánságon. A régi bánok zálogul fogták maguknak, mert a kincstár nem fizette ki, ami járt nekik, amit már ráköltöttek. Lajos király felmentette volna a régi bánokat, és már egy újat is kinevezett a török veszedelemre hivatkozva. A nagyurak huzakodtak, miközben biztos távolban éltek udvarházaikban. Móré a Héderváryak familiárisa volt, ahogy Oláh a Török családé. Harcoltak uraik oldalán a parasztok és a törökök ellen együtt és külön-külön is. Hát most vicebánként civakodjanak talán?

De Móré Mihály nem mondott többet, hát Oláh se szólt.

Ez a hallgatás megmaradt köztük egy ideig.

Követték a hegy oldalát, megnézték alaposan a meredek sziklaormokat és a rájuk rakott kőfalakat. Ahol a vár kinyújtózkodott a Duna menti mező felé, megálltak kicsit és a Jaksics-torony oldalait is megszemlélték. A vaskos ágyútorony sötét nyílásai minden irányban vigyázták a laposabb rétet, de a lőrések mögött itt is híja volt az ágyúknak, ha nem is mindnek. Ebből a toronyból nemcsak a Tömlöc kapura törő ellenség oldalát lehetett lőni, hanem a város falait rohamozókat is, vagy a falak rombolására felállított ostromágyúkat is. Oláh Balázs elégedetten látta, hogy nincs a tornyon új romlás vagy repedés. Jól megépítették annak idején, és a javításokra is kerítettek pénzt a bánok. A tornyot nem nézték meg belülről, bár az őrsége felsorakozott, és pár kiáltást váltottak is velük. Oláh Balázs az egyik főlegény kíséretében visszaküldte a deákot, hogy vegye lajstromba a Jaksics-torony őrségét, fegyverzetét és készleteit is.

Látta a vár főemberein, hogy nem tetszik nekik, hogy lajstromot írattat, de tudni akarta, miből mennyi van valóban. Saját lovas legényeit ismerve nem hitt annak, amit magukról mondtak: nem volt olyan szemléje még, mikor mindent rendben talált volna náluk. Ha pedig a törökre rendszeresen kilovagoló vitézek ilyenek, milyenek lehetnek a kőfalakon ülő őrök? Fehérvárt az erős emlékű Hunyadi kormányzó óta nem támadta meg komolyabb had, a legjobb vitéz is elkényelmesedik ennyi idő alatt.

Ráfordultak a Keleti kapuhoz vezető útra. A dús füvű mezőn állatokat legeltettek, a magasabb részeken a boronaházakból szállt a tűzhely füstje az ég felé, mellettük halászhálók száradtak. A folyó öble majdnem a kaput védő kis erődig nyúlt. A folyó vize most magasan állt, egészen a város falait nyaldosták a hullámok. A Mátyás-torony mellett nyíló vízi kapun épp kisiklott egy dereglye, széles tollú evezőin megcsillant a fény. Keletről fújt a szél, már készítették a vitorláját is, hogy segítse az ár ellen készülő hajósokat.

A város kapuját nem a vár darabontjai vigyázták, hanem a polgárok őrsége. A két vicebánt látva a zsoldosok félreálltak, tiszteletet adtak. Ahogy átlovagoltak a kapun, és beértek a házak mellé, a vár felé emelkedő sziklaoromnak szoruló házak közti utcák szokatlan csenddel fogadták őket. Ilyenkor mindenki kifelé vagy befelé igyekszik, a kaput nemrég nyitották csak meg. Parasztoknak kellene érkeznie élelemmel, állatokat kellene itt hajtani, mesteremberek műhelyeiből jönne a munka hangja. Még a rác metropolita palotája és a mellette emelkedő székesegyház is hallgatásba burkolódzott.

Alig néhány férfi és asszony ment csak dolgára most. A két vicebán összenézett.

– A kikötőben lesz a nép – mondta végül Móré Mihály.

– Hát miért? – kérdezte Oláh Balázs.

– Tegnap óta szedelődzködnek a raguzaiak.

A kikötő kövezett rakpartjainál nyüzsgő sokaság alig vette észre a lovasok érkezését. Két nagy hajó simult a parthoz, a legényeik ládákat, zsákokat rendeztek rajtuk. A raguzai kereskedők és családtagjaik már a fedélzeten szorongtak, csak az intézőik maradtak kint, hogy felügyeljék a rakodást. A tengerparti Raguzából több gazdag család is letelepedett Fehérváron, hogy a törökök és a keresztények közti kereskedelemből gyarapítsák a vagyonukat. Oláh Balázs jól ismerte őket, mert nemcsak különféle árukat szállítottak, adtak-vettek, hanem híreket is. Raguzaiak hallottak először arról, hogy az új szultán hadsereg élén kivonult Konstantinápolyból. A Dunán érkező hírek alapján lovagolt ki maga a vicebán is a lovas szerek élén, hogy Szendrő környékét kifürkéssze, érkező sereg jeleit keresse.

Két legénye széthessegette a bámész tömeget és Oláh Balázs egészen a kőlapokkal kirakott part széléig léptetett, a nagyobbik hajó orrához.

– Dzsore mester! – kiáltott oda a tatra kifeszített sátor előtt álló testes férfire.

– Vicebán Blasius! – kiáltott vissza kelletlenül a raguzai. Az árbócnak feszülő kötelekbe kapaszkodva, a fedélzetre halmozott rakományt kerülgetve nagy nehezen átküzdötte magát a hajó orrába. Egyszerűbb ruhát viselt, nem a szokásos színes, drága kelmékből varrottat.

– Látom, sietős – jegyezte meg Oláh Balázs.

Dzsore körülnézett, majd kimérten bólintott.

– Jön a szultán – mondta halkan.

– Senki nem tudja, ide jön-e. Eljön-e idáig. Talán pont Raguza felé fordul.

– Ide jön.

– Biztosan tudod?

Dzsore újra körülnézett, mintha hírt kellene ingyen elmondania. Mintha nem tudná mindenki a titkot.

– Nem Raguzának megy – felelte végül. – Adót fizetünk neki is. Ide jön. Sok hajó evez fel a Dunán. Ideérnek hamar.

– Milyen hamar?

– Maholnap. Velenceieket is felfogadtak. Tucatnyi nagy gálya jön onnan is.

Oláh Balázs összenézett a kísérőivel. Velence, ami része lett volna a török ellen készülő keresztény szövetségnek, és amitől most is pénzt, támogatást kérnek, várnak?

– Talán csak a török sima nyelve mondta ezt nektek – fordult vissza a raguzai felé.

– Hiszek annak, amit hallottam.

– Hallottál még mást is?

A kereskedő habozott. Már eddig is olyan híreket mondott el mindenki füle hallatára, amiért régebben súlyos aranyakat kért. Oláh Balázs a kikötő keskeny bejáratát vigyázó két toronyra mutatott, amikben a vár darabontjai vigyáztak.

– Kifeszíttetem a láncot, Dzsore mester, meglásd! Lezárom a kikötőt! Akkor megvárhatjuk itt együtt, valóban olyan közel vannak-e a szultán hajói, és jönnek-e vele pogány zsoldba álló velenceiek!

A raguzai arcán megremegett pár izom.

– Lajos király bezáratta a török csauszt[8]! – közölte végül.

– Hallottam róla.

– A szultán is hallott róla. Véres elégtételt akar venni. Meg akarja alázni a magyarok királyát, vicebán Blasius! Hát ezért se fog ő Raguzának menni. Budára megy. Budára pedig Fehérváron át vezet az út.

Oláh Balázs egyre inkább úgy érezte, hogy míg ő távol járt híreket szerezni, addig a hírek megkerülték őt és a Szendrő alatt fürkésző csapatát, és most úgy lohol utánuk, mint egy társaitól leszakadt süldő legény. A piactér körüli gazdag házakból már előző nap kihajóztak a lakóik. Szolgáikat fegyverrel hagyták hátra, hogy vigyázzák azt, amit nem tudtak kimenekíteni a városból. Az árusok nem tették ki a portékáikat, a mesteremberek nem nyitották ki a műhelyeiket. A ferences templom és a Szűzanya mennybemenetele székesegyház harangjai megkondultak, és a szent házak lassan megteltek könyörgő imákat mondó emberekkel.

A két vicebán végiglovagolt a város fala mellett. A Dunára nyíló vízhordó kapuk egyikén ki is néztek. A kőfalak előtt széles, sötéten csillogó föveny húzódott most, hogy a víz alacsonyan volt; a termésköveken zöldes sáv mutatta, milyen az, ha magasan áll.

A raguzaiak két hajója már kifordult a kikötőből, és vitorlát bontott, hogy segítse az árral küzdő evezősöket. Több kisebb bárka is ringatódzott a Dunán, de néhány halászcsónakot is láttak, amelyek most nem hálókkal, hanem fehérvári polgárokkal és ládáikkal voltak megrakva. A túlsó partra igyekeztek, Keve vármegyébe, vagy talán tovább is a Temesen, minél messzebb a töröktől. Vagy csak meghúzzák magukat a mocsarakban vagy a parasztlázadás után pusztán maradt falvak romjai között.

– Mikor rémültek meg ennyire? – kérdezte végül Oláh Balázs.

– Féltek már jó ideje – felelte Móré Mihály. – Fusson, aki futni akar.

A város felől nyitott volt a folyót őrző tornyok fala. Néhány őr figyelt csak bennük, ágyút sem láttak, és az ácsolatok felett is eljárt már az idő. Ami pénz, anyag, mester akadt, azt a túlsó oldalra fordították, az ottani falakat, tornyokat javították ki belőle. A folyó felől nem vártak komoly támadást.

Végül elérték a Vízivárost. Kisebb erősség volt ez, tornyokkal, árokkal, felvonóhíddal elválasztva a várostól. Itt a várőrség darabontjai álltak őrt, mellettük naszádos legények, övükben hosszú, széles tőrrel.

Ovcsiarevics Péter egy kisebb csapat élén állva fogadta a vicebánokat.

Oláh Balázs leszállt a lováról, és intett a kísérőinek, hogy ők is tegyenek így: nem akart nyeregből beszélni Ovcsiareviccsel. Móré Mihály volt az utolsó, aki végül engedett, szemét forgatva, nagyot sóhajtva ereszkedett a Víziváros terének keményre taposott földjére.

A naszádosok parancsnoka tiszteletet adott a vicebánoknak.

– Mikor járt a naszádod Szendrő felé? – kérdezte Oláh Balázs.

– Tucatnyi napja is megvan.

– Hát miért nem hajóztatok ki? Jön a török.

– Tudom, hogy jön – bólintott Ovcsiarevics egykedvűen. – Mondtam is a bán úrfiúnak. Azt mondta, őrizzük az erőnket. Nem parancsolta, hogy kihajózzunk.

– Hát ha én most parancsolom, mikor tudsz kihajózni?

– Hány hajóval?

– Mennyi van?

Ovcsiarevics megvonta a vállát, majd mutatta Oláh Balázsnak, hogy jöjjön utána. A Víziváros partjánál már a Száva örvénylett, lusta limányt[9] vetett. A hadikikötőt is két nagy torony védte, mint a városit. A Duna felől eső torony széles terpeszben ereszkedett a vízre, szinte szigetként ülve a sodrásban és boltívekkel összekötött lábai között egy vízkerék forgott. A város zaján keresztül is jól hallották, ahogy odabent a malomkerekek dolgoznak.

– Ennyi van – mutatta Ovcsiarevics. Két nagyobb gálya volt kikötve a bakokhoz, az egyik orrában ágyú. Mellettük hat kisebb naszád ringott. – A Szveta Petka akár ki is hajózhat, ha adsz rá élelmet meg port az ágyúhoz. Emberem talán akad rá valamennyi. Sok sajkásom megszökött.

– Megszökött? – húzta fel a szemöldökét Oláh Balázs.

– Jó pár éve. Ott voltam én is Budán, mikor Várday kincstartó uram a valagát törölte ki a kérelmezőlajstromunkkal. Azóta se fizetett minket ki, csak a bánok a sajátjukból adtak egy keveset. Sokan átmentek a törökhöz.

– Ti nem.

– Atyám nem tudott magyarul, de azt mondta, ha elárulom a magyarok királyát, saját kezével fojt a Szávába. Isten nyugosztalja!

Oláh Balázs újra érezte a nyelve tövében gyűlő keserűséget. Legszívesebben kiköpte volna; ha egyedül van, meg is teszi. Érezte magán a rác sajkások tekintetét, égette erősen. A kísérete sem szólt semmit. Szenvedtek maguk is attól, hogy a zsold késve érkezett, akkor is kevés, akkor is leginkább a bánjaik saját vagyonából, a budai kincstárnak hitelezve. Pedig ők, a végeket járó lovas szerek még elöl is voltak a lajstromokon. Ők néztek szembe a törökkel békeidőben is, mikor hadak nem vonultak egymásra, csak portyázó csapatok dúlták a vidéket. A sajkásokat utoljára talán Mátyás király fizette ki rendesen.

Oláh Balázs végül a gályákra mutatott.

– Hát a másik? – kérdezte. – Nem tud az is kihajózni? Ki kell kémlelni a folyót Szendrő felé.

A legtöbb sajkás nem értette a magyar szavakat, de most mégis összenéztek egymással, komor tekintetük nem sok jót ígért.

– A törökre? Se ágyúja, se vitorlája – legyintett Ovcsiarevics. – Az aljából naponta merjük a vizet. Emberem sincs rá. De ha lenne is, nem akarna senki két sajkával menni a törökkel szemben.

– Hát ott van már a török hajóhad?

– Azt beszélik.

– Én nem szóbeszédet akarok.

Ovcsiarevics összefonta maga előtt a karjait, a maroknyi hajóhadát méregette, majd fentebb emelte a tekintetét és a Szávára meredt.

– Két naszádot ki tudok küldeni – mondta végül. – Leóvatoskodnak.

– A várnagy hozat élelmet és port – bólintott Oláh Balázs. – De készítsd elő a gályát is! Átviszel Zimonyba. Délidőre meglesz?

Ovcsiarevics bólintott.

– Meglesz, de még előbb meglesz egy kisebb. Zimonyig hamarabb vagyunk vele.

– Legyen hát így.

Oláh Balázs megvárta, amíg a várnagy legényt indít a Felsővárosba a naszádok ellátására, majd visszaszállt a lovára a kísérettel együtt.

– Áthajózok Zimonyba. A nádor embereihez – jelentette be. – Beszédem van velük. Napnyugtára visszatérek és a palotában haditanácsot tartunk. Minden hadnagyot, helytállót elvárok. A vár lajstroma készen legyen addigra!

[1] Lovas egység korabeli neve, 2–10 lovas katona alkotta, vezetőjük neve a főlegény.

[2] A bán helyettese.

[3] A szó itt vezér, vezető jelentésben szerepel, korabeli szóhasználatot követve.

[4] Valószínűleg a mai dél-szerbiai Sjenica vidéke.

[5] Ma a Száván kicsit feljebb található szigetet hívnak így, de egyes források szerint az ostrom idején a folyó torkolatában formálódó (és folyamatosan átalakuló) sziget, szigetcsoport neve volt.

[6] Május.

[7] Korabeli magyar mérföld, a két vár közti távolság körülbelül 16 kilométer.

[8] Követ.

[9] Part menti vízforgó, régebben öböl, kikötő értelemben is használt, szerb eredetű szó.