A mű eredeti címe:

It’s In His Kiss

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2005 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2011, 2021

Hungarian edition copyright © GABO Kiadó, 2011, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-101-5

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Steve Axelrodnak, száz ok miatt (de különösen a kaviárért).

Paulnak is, bár hajlamos azt hinni, hogy szeretem másokkal megosztani a kaviárt.

Köszönetnyilvánítás
A szerző köszönetet mond Eloisa Jamesnek és Alessandro Vettorinak, amiért szakértő segítséget nyújtottak az itáliai részekhez.

PROLÓGUS

1815, TÍZ ÉVVEL EZEN TÖRTÉNET KEZDETE ELŐTT…

Gareth St. Clair és apja viszonyát négy alapelv uralta, melyet Gareth gondosan betartott, hogy fenntartsa atyja jó humorát és általános egészségét.

Egy: ne társalogj, hacsak nem feltétlenül szükséges.

Kettő: a feltétlenül szükséges beszélgetések legyenek a lehető legrövidebbek.

Három: abban az esetben, ha az egyszerű üdvözlésnél több beszédre van szükség, jobb, ha egy harmadik fél is jelen van.

És végül a negyedik: az első, második és harmadik pontok elérése érdekében Gareth olyan magatartást tanúsít, hogy a lehető legtöbb meghívást kapja, és az iskolai szünidőket barátainál töltse.

Más szóval: nem otthon.

Még pontosabban: apjától a lehető legtávolabb.

Összességében, gondolta Gareth – amikor egyáltalán hajlandó volt belegondolni, ami nem gyakran esett meg az utóbbi időben, mivel elkerülési módszerét tökélyre fejlesztette –, ez a taktika nagyon jól bevált.

És bevált Richard St. Clairnek is, aki úgy szerette kisebbik fiát, ahogy kisebbik fia szerette őt. Ezért lepődött meg Gareth oly nagyon, amikor hirtelen hazahívták az iskolából.

Ráadásul milyen vehemenciával!

Apja üzenete nem hagyott helyet semmilyen más értelmezésnek. Garethnek haladéktalanul meg kell jelennie a Clair-kastélyban.

Ez átkozottul bosszantó. Már csak két hónapja volt Etonban; élete nagy lendületet vett, játék és tanulás töltötte ki, teljesen elmerült a társaságban, és persze időnként tilalmas kitérőket tett a helyi italmérésekbe, mindig késő éjjel és ilyen alkalmakkor mindig volt bor és nő a keze ügyében.

Gareth élete pontosan olyan volt, amilyennek egy tizennyolc éves fiatal férfiember kívánhatja. És abban a feltételezésben élt, hogy ameddig sikerül úgy intéznie, hogy útjai ne keresztezzék apja útjait, tizenkilenc évesen is hasonló aranyélete lesz. Ősszel tanintézetet vált, legjobb barátaival egyetemben a cambridge-i egyetem hallgatója lesz, ahol szándéka szerint hasonló vehemenciával hasonló tanulmányi és társasági életet kívánt élni.

Ahogy végignézett a Clair-kastély előcsarnokán, nagyot sóhajtott, amit türelmetlen sóhajnak szánt, de leginkább az idegesség ékes megnyilvánulásának hatott. Mit akarhat tőle a báró (ahogy egy idő óta apját nevezte)? Apja régen kijelentette, hogy leveszi a kezét kisebbik fiáról, és csak azért fizeti oktatását, mert az ő köreiben ezt elvárják tőle.

Mindenki pontosan tudta, hogy ez mit jelent: rossz színben tűnnének fel a család barátai és szomszédai előtt, ha Gareth nem kapna jó iskolában jó nevelést.

Amikor Gareth találkozott az apjával, a báró folyton azt hangsúlyozta, milyen csalódást okozott neki.

Ettől Garethben még jobban feltámadt a vágy, hogy csalódást okozzon apjának. Hiszen bárhogy is próbálkozik, úgysem tehet a kedvére.

Gareth toporgott, meglehetősen idegennek érezte magát saját otthonában és várta, hogy a komornyik bejelentse érkezését a bárónak. Az elmúlt kilenc évben olyan kevés időt töltött itt, hogy nehéz volt bármiféle kötődést érezni a hely iránt. Számára ez az épület nem volt más, csak egy halom kő, ami az apja tulajdona és bátyja, George örökli majd. Sem a ház, sem a St. Clair-i birtok nem lesz az övé, és Gareth pontosan tudta, hogy sorsa szerint egyedül kell boldogulnia a világban. Úgy vélte, Cambridge után beléphet a hadseregbe; ezenkívül csak egyetlen elfogadható hivatás maradt számára: az egyházi szolgálat, de az égiek a megmondhatói, hogy arra igazán nem volt alkalmas.

Garethnek kevés emléke volt anyjáról; ötéves volt, amikor balesetben meghalt, de arra emlékezett, hogy a haját cirógatta és nevetett azon, hogy ő sosem tudott komoly lenni.

– Kicsi huncut! Az én kicsi huncut csemetém! – szokta mondani, és ilyenkor mindig odasúgta neki: – Maradj ilyennek. Ezt sose hagyd el! Bármi lesz belőled az életben, maradj ilyennek!

Olyan maradt. És nem igazán hitte, hogy az Anglikán Egyház szívesen látná soraiban.

– Gareth úrfi! – Gareth a komornyik hangjára felnézett. Guilfoyle mint mindig, most is kurta mondatokban beszélt. Egyszerűen bejelentette: – Az édesapja fogadja önt. A dolgozószobában van.

Gareth bólintott a korosodó komornyik felé, és elindult az előcsarnokon át apja dolgozószobája felé. Ezt a helyiséget kedvelte a legkevésbé a kastélyban. Apja itt szokta kioktatni, itt szokta azt mondani neki, hogy semmit sem ér, teljesen hasznavehetetlen és itt fejtegette, hogy bárcsak sose lett volna második fia, mert csak pénzt visz a családtól és csak szégyent hoz rájuk.

Nem, gondolta Gareth, amikor kopogott az ajtón, ehhez a helyiséghez nem fűződnek kellemes emlékei.

– Tessék!

Gareth benyitotta a súlyos tölgyfa ajtót és belépett. Apja az íróasztal mögött ült, egy ív papírra írt valamit. Jól néz ki, gondolta Gareth szórakozottan. Mindig jól néz ki. Könnyebb lett volna, ha undorító emberi karikatúra lenne, de nem, Lord St. Clair egészséges és erős volt, és ötvenegynéhány événél két évtizeddel fiatalabbnak nézett ki.

Olyan embernek látszott, akit a Garethhez hasonló fiúknak tisztelniük kell.

Ezért még keserűbb volt az elutasítottság fájdalma. Gareth türelmesen várt, hogy apja felnézzen. Mivel nem nézett fel, köhécselt. Semmi válasz.

Újabb köhécselés, határozottabban. Semmi válasz.

Gareth érezte, hogy a fogát csikorgatja. Ez az apja kellemetlen szokása; tudomást sem vesz róla, annyi ideig, hogy tudassa vele, figyelemre méltatlannak találja.

Gareth azon gondolkodott, hogy a rangjának kijáró „Sir” megszólítással szólítja meg. A formálisabb „my lord” is megfordult a fejében. Sőt, azt is latolgatta, hogy az „apa” szót mondja ki, hogy felhívja magára a figyelmet, ha már egyszer bebocsátást nyert, de aztán csak az ajtófélfának dőlt és fütyörészni kezdett.

Apja azonnal felnézett.

– Hagyd abba! – csattant fel. – Gareth a homlokát ráncolva elhallgatott. – És húzd ki magad! Szent isten! – szólt a báró ingerülten. – Hányszor mondtam neked, hogy fütyülni a neveletlenség jele?!

Gareth egy pillanatot várt, aztán rákérdezett: – Kell erre válaszolnom, vagy pusztán retorikai kérdés volt?

Apja elvörösödött.

Gareth feszengett. Nem kellett volna ezt mondania. Tudta, hogy ez a szándékosan tréfálkozó hang feldühíti a bárót, de néha olyan átkozottul nehéz volt nem megszólalni. Évekig próbálkozott elnyerni apja jóindulatát, végül betört és beletörődött.

És ha némi elégtételt lelt abban, hogy az öreg olyan nyomorultul érezze magát, amilyen nyomorultul ő érezte magát miatta, hát legyen. Az ember ott lel örömöt, ahol tud.

– Meglep, hogy itt vagy – mondta az apja.

Gareth zavartan pislogott.

– Ön kérte, hogy jöjjek – felelte.

És a szánalmas igazság az volt, hogy sosem mondott ellent az apjának. Nem igazán. Ellenkezett, ellenszegült, még egy kis pimaszságot is vitt minden állításába és cselekedetébe, de soha nem tanúsított iránta nyílt engedetlenséget.

Szánalmas, gyáva alak.

Álmaiban visszavágott. Álmaiban megharcolt vele. Álmaiban pontosan azt mondta apjának, amit gondolt, de a valóságban ellenállása fütyörészésre és duzzogó arckifejezésre korlátozódott.

– Valóban – felelte apja, lazán hátradőlve székén. – Mindazonáltal sosem adok ki utasítást azzal az elvárással, hogy pontosan teljesíted. Olyan ritkán fordul ez elő.

Gareth egy szót sem szólt. Apja felállt, egy közeli asztalhoz lépett, amin egy üveg brandy állt.

– Gondolom, fogalmad sincs, miért hívattalak – jegyezte meg.

Gareth bólintott, de apja nem is nézett rá, ezért hozzátette: – Így van, my lord.

A báró tűnődve kortyolt italába, szándékosan várakoztatta Garethet, miközben láthatóan élvezte a borostyánszínű folyadékot. Aztán megfordult és hűvösen felmérő pillantással azt mondta: – Végre kitaláltam, hogyan lehetnél hasznos a St. Clair család számára.

Gareth a meglepetéstől megrezzent.

– Valóban, my lord?

Apja még egyet kortyolt, aztán letette a poharat.

– Valóban. – Azzal fia felé fordult és a szobába lépése óta először nézett a szemébe. – Megnősülsz.

– My lord? – szólt Gareth meglepetten, mert semmi mást nem tudott kinyögni.

– Igen. Ezen a nyáron – erősítette meg Lord St. Clair.

Gareth egy szék támlájába kapaszkodott, hogy el ne essen. Az isten szerelmére, hiszen még csak tizennyolc éves! Túl fiatal ahhoz, hogy megnősüljön. És mi lesz Cambridge-dzsel? Nős emberként is járhat egyetemre? És hova tenné a feleségét? Ó, szentséges isten az égben, kit szánnak neki feleségül?!

– Kitűnő parti! – folytatta a báró. – A hozománya helyreállítja a család anyagi helyzetét.

– A család anyagi helyzetét, my lord? – hebegte Gareth.

Lord St. Clair szigorú tekintettel nézett fiára.

– Teljesen eladósodtunk – mondta élesen. – Még egy év, és mindent elvesztünk, amire nincs törvény szerinti elidegenítési korlátozás.

– De… de hogyan…?

– Eton nem olcsó! – csattant fel a báró.

Valóban nem olcsó, de bizonyára nem ettől szegényedett el a család, és ettől nem jut koldusbotra, gondolta Gareth kétségbeesetten. Ez nem lehet az ő hibája.

– Bármilyen csalódást is okoztál nekem – folytatta apja hasonló szigorú hangnemben –, nem hanyagoltam el az irántad való kötelességeimet. Úriembernek neveltelek. Kaptál lovat, ruháztalak, fedél van a fejed felett. Most ideje, hogy férfiként viselkedj.

– Ki? – súgta Gareth döbbenten.

– Tessék?

– Kit… – szólt kicsit hangosabban. A kérdés természetesen arra irányult, hogy kit kell feleségül vennie.

– Mary Winthropot – közölte apja tárgyszerűen.

Gareth érezte, hogy a vér elhagyja testét.

– Mary…

– Wrotham lányát.

Mintha Gareth ezt nem tudta volna.

– Na de Mary…

– Kitűnő feleség lesz – folytatta a báró. – Szófogadó és eldughatod vidéken, ha a városban akarsz bolondozni a barátaiddal.

– De apa! Mary…

– Már igent mondtam a nevedben – jelentette ki a zord apa. – Ez tehát tény. A jegyességi szerződés alá van írva.

Gareth alig kapott levegőt. Ilyen nincs. Ez nem lehet igaz. Az embert nem lehet házasságra kényszeríteni. Azok az idők elmúltak.

– Wrotham szeretné, ha júliusban lenne az esküvő – tette hozzá. – Azt mondtam neki, hogy semmi kifogásunk nincs ellene.

– De… Mary… – hebegett Gareth. – Nem vehetem feleségül Maryt!

Apja egyik dús szemöldöke szinte a homlokáig szaladt.

– De igen. És feleségül is fogod venni!

– De apa! Mary… Mary…

– Buta? – fejezte be a mondatot a báró fia helyett. Nevetett. – Nem számít, ha alattad van az ágyban. És azon kívül semmiben nem kell közösködnötök. – Fia felé lépdelt, kényelmetlen közelségbe került. – Csak annyit kell tenned, hogy megjelensz vele az oltár előtt. Megértetted?

Gareth nem válaszolt. Képtelen volt bármit tenni. Csak arra volt képes, hogy lélegezzen.

Ismeri Mary Winthropot, mióta az eszét tudja. Egy évvel idősebb nála, és a két család birtoka évszázadok óta határos. Gyerekként játszótársak voltak, de hamar kiderült, hogy Mary nyaktól felfelé nem tökéletes. Gareth a későbbi években is védelmezte, valahányszor otthon volt; sok kötözködő alakot szájba vert, akik csúfolták vagy kihasználták kedves, szerény természetét.

De nem veheti feleségül. Hiszen Mary olyan, mint egy gyerek. Ez nyilván bűn. De még ha nem is bűn, nem tudna elszámolni a lelkiismeretével. Soha. Hogyan érthetné meg Mary, minek kell történnie köztük, mint férj és feleség között?

Sosem tudná ágyba vinni. Soha.

Gareth csak nézte az apját, bambán bámult, elhagyták a szavak. Életében először képtelen volt feleselni, riposztolni, gúnyos megjegyzést tenni.

Nem talált szavakat. Egyszerűen nem talált megfelelő szavakat ehhez a pillanathoz.

– Látom, megértettük egymást – mondta a báró, fia szótlanságán mosolyogva.

– Nem! – fakadt ki Gareth. Ez az egyetlen szótag szakadt ki torkán először. Aztán mintha feloldódott volna a görcs. – Nem tehetem!

Apja szeme összeszűkült.

– Akkor is ott leszel vele az oltár előtt, ha lekötözve, kötéllel kell odavonszolnom téged!

– Nem! – kiáltotta. Úgy érezte, mintha fojtogatná, torkát szorítaná valami, mégis sikerült megszólalnia. – Apám! Mary… Mary olyan, mint egy gyerek! Sosem lesz több, mint gyerek. Ezt ön is pontosan tudja. Nem vehetem feleségül. Bűn lenne.

A báró felnevetett, megtörve ezzel a feszültséget és hirtelen elfordult.

– Azt akarod mondani, hogy te, éppen te megtértél a vallás kebelére?

– Nem, de…

– Nincs semmi „de”. Nincs miről beszélni – vágott a szavába apja. – Wrotham rendkívül nagylelkű volt a hozománnyal. Istenemre, hiszen nagylelkűnek is kell lennie, ha meg akar szabadulni attól az idióta lányától!

– Ne beszélj így róla! – hebegte Gareth súgva. Lehet, hogy nincs szándékában feleségül venni Mary Winthropot, de kicsi kora óta ismeri, és nem érdemli meg, hogy így beszéljenek róla.

– Ez a legjobb, amit életedben tehetsz – jelentette ki Lord St. Clair. – Nála jobb partit úgysem csinálhatnál. Wrotham anyagiakban rendkívül nagylelkű volt, és olyan apanázst eszközlök ki neked, amiből egész életedben kényelmesen élhetsz.

– Apanázst? – ismételte Gareth tompán.

A báró kurtán felnevetett.

– Ugye nem gondolod, hogy nagyobb összeget bíznék rád?!

Gareth feszengve toporgott.

– És a tanulmányaim? – kérdezte hebegve, halkan.

– Járhatsz egyetemre – közölte apja. – Ami azt illeti, ifjú nejednek köszönheted, hogy folytathatod a tanulmányaidat. A házassági szerződés és az ő hozománya nélkül nem engedhetném meg magamnak, hogy tovább finanszírozzalak.

Gareth csak állt, próbált egyenletesen, nyugodtan lélegezni, ezzel is csillapítani felindultságát, de ebben nem sok sikerrel járt. Apja nagyon is tudta, milyen sokat jelent neki, hogy Cambridge-ben tanulhasson. Ebben az egyben megegyeztek: egy úriember kapjon úriemberhez méltó oktatást. Nem számított, hogy Gareth számára a társasági élet és a tudás egyaránt fontos volt, míg Lord St. Clair az egyetemre járást egyszerűen olyasminek tekintette, amit egy férfinak meg kell tennie, hogy rangjához méltóan éljen, legalábbis megőrizze ezt a látszatot. Évekkel korábbi volt az elhatározás: Gareth egyetemre megy és diplomát szerez.

De most úgy tűnt, hogy Lord St. Clair tisztában van vele, képtelen tovább fizetni kisebbik fia oktatását. Mikor akarta ezt megmondani neki? Amikor éppen az egyetemre csomagol?

– Ez eldöntött tény, Gareth – közölte apja élesen. – És neked kell feleségül venni. George az örökös és nem hagyhatom, hogy foltot ejtsen a család vérvonalán. Ráadásul – tette hozzá ajkát csücsörítve –, őt nem tenném ki ennek.

– De engem igen? – kérdezte Gareth halk döbbenettel. Ennyire utálja őt az apja? Ilyen kevésre tartja? Felnézett, apjára pillantott, az arcra, ami ily nagy boldogtalanságot okozott neki. Soha nem mosolygott rá, soha egyetlen bátorító szót sem szólt hozzá. Soha egy… – Miért? – szaladt ki a száján, a szó úgy hangzott, mintha sebzett állat mondaná, oly fájdalmas, oly panaszos volt. – Miért? – ismételte meg a kérdést.

Apja egy szót sem szólt, csak ott állt, íróasztala szélébe kapaszkodott, annyira, hogy ujjízületei elfehéredtek. És Gareth csak állt ott, mást nem tehetett, mintha megbabonázta volna apja kezének nem különösebben különleges látványa.

– A fia vagyok… – hadarta zavartan, súgva; még mindig képtelen volt tekintetét apja kezéről arcára emelni – … a fia vagyok. Hogyan képes ilyet tenni a saját fiával?

Ekkor apja, az éles riposztok nagymestere, akinek haragja mindig jeges volt, sosem tüzes, hirtelen szinte felrobbant a dühtől. Keze igen gyorsan felemelkedett az asztalról, hangja démonian zengett a helyiségben:

– Az istenért! Hogyhogy eddig nem jöttél rá? Nem az én fiam vagy! Sosem voltál az én fiam! Fattyú vagy! Valami rühes szolga kölke, akivel anyád összeszűrte a levet, míg távol voltam.

A düh irtózatos erővel tört elő, mint a rég elfojtott, sokáig elnyomott, erővel visszafojtott érzés. Hatalmas hullámként csapott le Garethre, örvénybe vonta, szorongatta, fojtogatta, hogy alig kapott levegőt.

– Nem… – mondta, fejét hevesen rázva. Ezen már korábban is gondolkodott, remélte is, hogy nem a báró a vér szerinti apja, de ez nem lehet igaz. Nagyon hasonlít az apjára. Az orra is, és…

– Etettelek – szólt a báró halkan, keményen. – Ruháztalak és fiamként mutattalak be a világnak. Támogattalak. Más ember az utcára lökött volna. Éppen ideje, hogy viszonozd a szívességemet.

– Nem – ismételte Gareth. – Ez nem lehet igaz. Hasonlítok önre. Én…

Lord St. Clair hallgatott. Aztán keserű gúnnyal megjegyezte: – Biztosíthatlak, hogy ez csak szerencsétlen egybeesés.

– De…

– Kidobhattalak volna, amikor megszülettél – vágott a szavába Lord St. Clair. – Anyádat is elzavarhattam volna, utcára tehettem volna veled együtt. De nem tettem. – Közelebb lépett, nagyon közel hajolt Garethhez. – Elismertelek és törvény szerint az én sarjamnak számítasz. – Aztán haragvó, de halk hangon hozzátette: – Tartozol nekem.

– Nem – közölte Gareth. Végre megtalálta a hangot, végre megtalálta azt a határozottságot, amire élete végéig szüksége lesz. – Nem teszem meg.

– Megvonom a járandóságodat! – figyelmeztette a báró. – Egy pennyt sem kapsz tőlem. Elfeledheted a cambridge-i álmaidat, a…

– Nem – ismételte Gareth egészen más hangon. Úgy érezte, megváltozott. Rájött, hogy ez a vége. A gyerekkor vége, az ártatlanság korának vége, és kezdete a… isten tudja, minek a kezdete.

– Végeztem veled – sziszegte apja, illetve nem-apja. – Végeztem.

– Rendben – felelte Gareth.

Azzal kisétált a dolgozószobából.

1. fejezet

Tíz év telt el és megismerjük a hősnőt, aki sosem volt félénk, visszahúzódó virágszál. A helyszín az évente hagyományosan megrendezésre kerülő Smythe–Smith-zenedélután, körülbelül tíz perccel az előtt, hogy Mr. Mozart forogni kezdett sírjában.

– Miért tesszük ennek ki magunkat? – tűnődött Hyacinth Bridgerton hangosan.

– Azért, mert kedves, jóravaló emberek vagyunk – felelte sógornője, és leült az első sorba. Isten az égben! Éppen az első sorba kellett ülnie!

– Az ember azt hinné, hogy a tavalyi alkalomból tanultunk – folytatta Hyacinth a gondolatot eltökélten, olyan izgalommal tekintve a Penelope melletti üres helyre, mintha tengeri sünt vagy más, egyáltalán nem bizalomgerjesztő teremtményt látna. – Vagy a tavaly előttiből. Sőt, talán…

– Hyacinth! – szólt rá Penelope.

Hyacinth hirtelen Penelope-re pillantott, szemöldökét kérdőn felvonva.

– Ülj le! – szólt rá Penelope.

Hyacinth felsóhajtott. De leült.

A Smythe–Smith-zenedélután. Még szerencse, hogy évente csak egyszer rendezik meg, mert Hyacinth egészen biztos volt benne, hogy tizenkét hónap feltétlenül szükséges fülének és jó hallásának regenerálódásához.

Hyacinth felsóhajtott, az előzőnél hangosabban.

– Nem vagyok benne biztos, hogy én személy szerint kedves és jóravaló lennék.

– Én sem – felelte Penelope. – Mégis úgy határoztam, hogy hiszek benned.

– Ez meglehetősen nagylelkű tőled – jegyezte meg Hyacinth hálásan.

– Én is így gondolom.

Hyacinth igen ferde pillantást vetett rá.

– Természetesen neked nem sok választási lehetőséged volt ebben az ügyben.

Penelope erre ifjú sógornője felé fordult; szeme összeszűkült.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Colin nem volt hajlandó veled jönni, ugye? – kérdezte Hyacinth ravasz ártatlansággal. Colin, vagyis Hyacinth bátyja. Egy éve vette feleségül Penelopet.

Penelope ajka keskeny vonallá szűkült.

– Nagyon élvezem, ha igazam van – jelentette ki Hyacinth győzedelmesen. – Ami nagy szerencse, mert gyakran van igazam.

Penelope éles pillantással nézett rá.

– Ugye tudod, hogy kiállhatatlan vagy?

– Természetesen tudom – felelte Hyacinth, azzal ördögi mosollyal hajolt Penelope felé. – De ismerd el, hogy így is kedvelsz!

– Nem ismerek el semmit, amíg véget nem ér ez az est.

– Minek utána mindketten megsüketültünk?

– Minek utána kiderül, képes vagy-e viselkedni.

Hyacinth felnevetett.

– Colin feleségeként családtag lettél. Szeretned kell engem. Ez abszolút kötelező.

– Érdekes, nem emlékszem, hogy a házassági fogadalmamban ez szerepelt volna.

– Érdekes, hogy én pontosan emlékszem erre – feleselt Hyacinth.

Penelope ránézett és felnevetett.

– Nem tudom, hogyan csinálod, Hyacinth, de bármilyen bosszantó vagy is, valahogy mégis sikerül elbűvölőnek lenned.

– Ez a legnagyobb tehetségem – felelte Hyacinth komolyan, illedelmesen.

– Külön a javadra írom, hogy hajlandó voltál elkísérni ma este – mondta Penelope, sógornője kezét barátságosan megpaskolva.

– Ez csak természetes – felelte Hyacinth. – Mert minden kiállhatatlanságom ellenére valójában kedves és jóravaló teremtés vagyok.

És nagy szüksége is van a kedvességre és jóravalóságra, gondolta, ahogy a kis, rögtönzött színpadon kibontakozó eseményeket figyelte. Eltelt egy év, eljött az újabb Smythe–Smith-zeneest ideje. Újabb lehetőség, hogy megtapasztalja, hogyan lehet elrontani egy tökéletes zenedarabot. Hyacinth minden évben megesküdött, hogy a következő évben nem megy el, aztán valahogy minden évben ott találta magát a kínos zeneesten, és minden évben bátorítóan mosolygott a színpadra állított négy lányra.

– Tavaly legalább a hátsó sorban ülhettem – jegyezte meg Hyacinth.

– Valóban – felelte Penelope, gyanakvó tekintettel pillantva rá. – Hogyan sikerült ezt elérned? Felicity, Eloise és én kénytelenek voltunk elöl ülni.

Hyacinth vállat vont.

– A hölgyek pihenőszobájába való jól időzített látogatással. Ami azt illeti…

– Nehogy próbálkozni merj! – figyelmeztette Penelope. – Ha itt hagysz egyedül, én…

– Ne aggódj! – felelte Hyacinth sóhajtva. – Végig itt maradok melletted. De… – tette hozzá, ujjával mutatva, amit édesanyja nyilván hölgyhöz teljesen méltatlan gesztusnak értékelt volna – azt akarom, hogy észrevegyék, mennyire rajongok érted.

– Miért van az, hogy olyan érzésem van, hogy ezzel valamit el akarsz érni, mintha jó pontokat gyűjtenél csak azért, hogy egyszer majd mindezt felhánytorgasd, amikor valami szívességet kérsz?

Hyacinth csak pislogott.

– Miért gondolod ezt rólam?

– Ó, nézd csak! – szólt Penelope, minek utána úgy nézett sógornőjére, mintha az holdkóros lenne. – Itt jön Lady Danbury.

– Mrs. Bridgerton! – szólt, illetve inkább mordult Lady Danbury. – És Miss Bridgerton!

– Jó estét, Lady Danbury – szólt Penelope az idős grófnőnek. – Foglaltunk önnek egy helyet itt elöl.

Lady D hunyorgott, igen laposan nézett és sétabotjával kissé megbökte Penelope bokáját.

– Ó, de kedves! Mindig gondol másokra is!

– Természetesen – hebegte Penelope. – Nem is álmodnék róla, hogy…

– Ha! – szólt Lady Danbury.

Mint Hyacinth magában megjegyezte, ez volt a grófné kedvenc szótagja. Ez és a hmmmph.

– Ülj eggyel beljebb, Hyacinth – rendelkezett Lady. – Közétek fogok ülni.

Hyacinth engedelmesen egy székkel beljebb ült.

– Éppen azon tűnődtünk, mi vitt rá minket arra, hogy idén is eljöjjünk – jegyezte meg, amint Lady Danbury helyet foglalt. – Még mindig értetlenül állok magatartásunk e furcsa jelensége előtt.

– Nem tudom, te miért jöttél el – szólt Lady D a gondolatot felvető Hyacinth-nak –, de ő – biccentett Penelope felé – ugyanazért van itt, amiért én.

– A zene miatt? – próbálkozott Hyacinth, talán kissé túl udvariasan.

Lady Danbury ismét Hyacinth felé fordult, ráncos arcán mosolynak tűnő kifejezés jelent meg.

– Mindig is kedveltelek, Hyacinth Bridgerton.

– Én is mindig kedveltem önt – felelte Hyacinth.

– Gondolom, ez azért van, mert időnként eljössz hozzám és felolvasol nekem – mondta Lady Danbury.

– Minden héten – emlékeztette Hyacinth.

– Időnként… hetente egyszer… hmmm – legyintett Lady Danbury. – Teljesen mindegy. Időnként. Mert nem jössz minden nap.

Hyacinth jobbnak találta, ha nem szólal meg. Lady D nyilván megtalálná a módját, hogy ígéretnek vegye, bármit is felel erre, és kénytelen lenne minden délután meglátogatni.

– Megjegyezném – jegyezte meg Lady D kissé indignáltan szusszanva –, hogy a múlt héten nagyon barátságtalan voltál hozzám. Nem fejezted be szegény Priscilla történetét, így az egész a levegőben lóg.

– Mit tetszik olvasni? – kérdezte Penelope.

– A Miss Butterworth és a bolond báró című könyvet – felelte Hyacinth. – És a főhősnő nem lóg. Még.

– Csak nem olvastál bele előre?! – kérdezte Lady D bosszúsan.

– Nem – felelte Hyacinth szabadkozva. – De nem nehéz előre jósolni. Miss Butterworth már lógott épületből és fáról.

– És még él? – kérdezte Penelope.

– Azt mondtam, lógott. Nem lógatták – mormogta Hyacinth. – Sajnos.

– Mindazonáltal – szólt közbe Lady Danbury –, nagyon barátságtalan lépés volt tőled, hogy ott hagytál a történet közepén.

– A szerző ott fejezte be a fejezetet – felelte Hyacinth tántoríthatatlanul. – És jól tudom, hogy a türelem erény?

– Egyáltalán nem erény – felelte Lady Danbury nyomatékosan. – És ha azt hiszed, hogy erény, kevésbé vagy hölgy, mint gondoltam.

Senki sem értette, Hyacinth miért látogatja Lady Danburyt minden kedden és miért olvas fel neki, de Miss Bridgerton nagyon élvezte a grófnéval töltött délutánokat. Lady Danbury túlságosan is hóbortos és kínosan őszinte volt, és Hyacinth egyenesen imádta.

– Úgy tapasztalom, a Lady Danbury és Hyacinth páros valóságos veszedelem – jegyezte meg Penelope.

– Ez az életcélom – jelentette ki Lady Danbury. – Vagyis, hogy a lehető legtöbb ember számára veszedelmes legyek, így ezt a megjegyzését igencsak hízelgő bóknak veszem, Mrs. Bridgerton.

– Miért van az – tűnődött Penelope –, hogy csak akkor nevez engem Mrs. Bridgertonnak, ha ilyen grandiózus véleményt fejez ki?

– Így jobban hangzik – felelte Lady D, megjegyzését botjának éles koppanásával hangsúlyozva.

Hyacinth szélesen elmosolyodott. Ha megöregszik, pontosan ilyen akar lenni, mint Lady Danbury. Igazság szerint jobban kedvelte az idős grófnét, mint a vele egykorú ismeretségi körét. Három éve volt a házassági piacon, és egy kicsit elunta, hogy nap mint nap ugyanazokkal az emberekkel találkozott. Amit egykor mindenekfelett élvezett – a bálok, az estélyek, a kérők –, nos, még mindig élvezetesnek találta, ennyit el kellett ismernie, de a társaság már nem volt annyira szórakoztató. Hyacinth egészen biztosan nem tartozott azok közé a lányok közé, aki panaszkodott a gazdagságra és előjogokra, amiket kénytelen elviselni.

De az egész már nem volt olyan, mint régebben. Már nem remegett a várakozástól, nem izgult, amikor belépett egy bálterembe. És a tánc már egyszerűen csak tánc volt, már nem az a varázslatos szédület, nem olyan örvénylés, mint az elmúlt évek során.

Rájött, hogy eltűnt az egészből az izgalom.

Sajnos valahányszor ezt említette anyjának, a válasz egyszerűen az volt, hogy találjon férjet magának. Violet Bridgerton igen erősen kihangsúlyozta, hogy ez mindent rögtön megváltoztatna.

Valóban.

Hyacinth édesanyja már régen feladta a tapintat látszatát is, amikor legkisebb lányának hajadon állapota került szóba. Az egész valami személyes keresztes hadjáratra kezd emlékeztetni, gondolta Hyacinth komoran.

Jeanne d’Arc? Nem. Anyja, Violet, a Mayfair negyed ádáz matrónája, akit sem a pestis, sem egyéb döghalál, sem galád ármány, sem hitszegő szerelem nem állíthatott meg abbéli küzdelmében, hogy mind a nyolc gyermekét boldog házasságban lássa. Már csak ketten maradtak: Gregory és Hyacinth, de Gregory még csak huszonnégy éves, ami (Hyacinth szerint felettébb igazságtalanul) elfogadható életkor volt ahhoz, hogy egy úriember agglegény maradjon.

És Hyacinth, a maga huszonkét évével? Anyját csak az mentette meg a teljes összeomlástól, hogy ötödik gyermeke, második lánya, Eloise egészen huszonnyolc éves koráig várt, míg férjet talált magának. Vele összehasonlítva Hyacinth sokkal jobb helyzetben volt.

Senki nem mondott volna olyat, hogy Hyacinth reménytelenül lány marad, de neki magának is be kellett látnia, hogy vészesen közeledik ezen nem kívánatos állapot felé. Három évvel korábbi első szezonján kapott néhány házassági ajánlatot, de nem annyit, amennyit reméltek; nem ő volt a legszebb lány a városban, de a férjre vágyók felénél bizonyosan szebb; és – szerencséjére – nem az övé volt a legnagyobb hozomány, de elég nagy ahhoz, hogy a hozományvadászok érdemesnek tartsák udvarolni neki.

A kapcsolatai természetesen kifogástalanok voltak. Legidősebb bátyja, ahogy egykor apja, Bridgerton vikomt, és bár családjuk nincs a legmagasabb rangúak között, nagyon népszerűek és befolyásosak. És ha ez még nem lenne elég, legidősebb nővére, Daphne Hastings herceg felesége, és másik nővére, Francesca Kilmartin grófné.

Ha egy férfi kapcsolatba akar kerülni Britannia legbefolyásosabb családjaival, akkor Hyacinth Bridgerton lenne a legjobb választás.

De ha valaki időt szánna rá és megnézné, milyen időzítésben kapta a házassági ajánlatokat, márpedig Hyacinth nem volt hajlandó bevallani, hogy ő szánt erre időt, szóval az időzítés alapján az egész kezdett elátkozott dolognak tűnni.

Az első évben hárman kérték feleségül.

A másodikban ketten.

A harmadikban egy ajánlatot kapott.

Ebben a szezonban pedig még egyet sem.

Ki lehetett volna jelenteni, hogy egyre kevésbé népszerű. Mármint ha valaki lett volna olyan ostoba, hogy ezt kijelentse, mely esetben Hyacinth a tények és a logika ellenére a másik oldalra állt volna.

És valószínűleg megnyerte volna a vitát. Ritka volt az olyan férfi – és nő –, aki túljár Hyacinth Bridgerton eszén, aki túlbeszéli vagy vitában legyőzi.

Az önelemzés ritka pillanataiban arra gondolt, ennek bizonyára köze lehet ahhoz, hogy ilyen riasztó ütemben csökken a házassági ajánlatok száma.

Nem számít, gondolta a terem elején felállított kis emelvényen sürgő Smythe–Smith-lányokat nézve. Nem mintha a hat ajánlat közül bármelyiket elfogadta volna. Három kérője közönséges hozományvadász volt, kettő bolond, egy pedig egyszerűen halálosan unalmas.

Inkább vénkisasszony marad, mintsem olyasvalakivel kösse össze az életét, aki mellett az életét is elunja. Ezzel még a javíthatatlan házasságszerző anyja sem tudott vitatkozni.

Ami pedig az eddig házassági ajánlat nélkül eltelt szezont illeti, nos, ha Britannia férfiúi képtelenek becsben tartani egy intelligens, magabiztos nő értékeit, az legyen az ő bajuk, ne az övé.

Lady Danbury botjával koppantott a padlón, az ütések éppen csak elkerülték Hyacinth lábát.

– Látta valamelyikük az unokámat?

– Melyik unokáját? – kérdezte Hyacinth.

– Melyik unokámat, melyik unokámat? – kérdezett vissza Lady D türelmetlenül. – Hogyhogy melyik unokámat? Természetesen az egyetlent, akit kedvelek.

Hyacinth nem is próbálta titkolni döbbenetét.

– Mr. St. Clair is itt lesz ma este?

– Tudom, tudom – nevetett Lady D. – Én is alig hiszem el. Minden pillanatban várom, hogy mennyei fény sugároz a mennyezetről.

Penelope a homlokát ráncolta.

– Azt hiszem, ez istenkáromló gondolat, de nem vagyok benne biztos.

– Nem az – tájékoztatta Hyacinth, de nem nézett sógornőjére. – És minek köszönhetjük, hogy Mr. St. Clair jelenlétével tiszteli meg az estét?

Lady Danbury kínosan lassan elmosolyodott. Mint egy kígyó.

– Miért érdekel ez téged annyira?

– Mindig érdekel a pletyka – jelentette ki Hyacinth őszinte szókimondással. – Bárkiről. Hiszen ezt úgyis tudja.

– Hát jó – felelte Lady D némiképp kelletlenül, hogy keresztülhúzták a számítását. – Azért jön ide ma este, mert megvesztegettem.

Hyacinth és Penelope egyaránt kérdőn néztek rá.

– Hát jó, pontosítok. Nem egészen vesztegetésről van szó, inkább egy jó adag bűntudatról.

– Persze, persze – dünnyögte Penelope, miközben Hyacinth azt mondta: – Így már sokkal érthetőbb.

Lady D felsóhajtott.

– Mondhattam volna neki azt is, hogy nem érzem jól magam.

Hyacinth nem egészen értette.

– Mondhatta volna?

– Pontosabban ezt is mondtam – ismerte el Lady D.

– Nagyon jól mondhatta, ha sikerült rávennie, hogy eljöjjön ide ma este – jegyezte meg Hyacinth csodálattal. Hiszen csak csodálni lehet Lady Danbury drámai érzékét, különösen, ha a körülötte lévő emberek ily látványos manipulációjához vezet. Ez a tehetsége neki is megvolt.

– Nem emlékszem, hogy valaha is találkoztam volna vele zeneesten – jegyezte meg Penelope.

– Hmmm – mordult fel Lady D. – Biztos vagyok benne, hogy ez azért van, mert az ilyen zenei estéken az ő ízléséhez képest nincsenek jelen elégséges számban könnyűvérű nők.

Ez bárki mástól megdöbbentő kijelentésnek számított volna. De ezt Lady Danbury mondta és Hyacinth (valamint az előkelő társaság egyöntetűen) régen megszokta, hogy meglehetősen keresetlen szavakat használ.

Ráadásul a szóban forgó férfiút is figyelembe kellett venni.

Lady Danbury unokája nem más, mint a hírhedt Gareth St. Clair. Bár valószínűleg nem teljesen az ő hibája, hogy ilyen rossz hírneve alakult ki, jegyezte meg Hyacinth. Számos más férfi viselkedett hozzá hasonlóan illetlenül és mogorván, valamint sokan voltak bűnösen jóképűek, de Gareth St. Clair volt az egyetlen, aki ezt a két tulajdonságot tökéletesen ötvözte.

Valóban nagyon rossz híre volt.

Házasulandó korban volt, de soha, egyetlenegyszer sem látogatott meg tisztességes fiatal hölgyet az otthonában. Hyacinth teljesen biztos volt benne, hogy ha Gareth St. Clair valaha is bármi jelét mutatta volna annak, hogy udvarol valakinek, a pletyka futótűzként terjedt volna el. És egészen biztos, hogy ő első kézből, Lady Danburytől értesült volna róla, mert az öreg hölgy még nála is jobban kedvelte a pletykát.

És persze problémaként ott volt az apja, Lord St. Clair is. Hírhedten elhidegültek egymástól, aminek okát nem tudta senki. Hyacinth a maga részéről úgy vélte, rokonszenves Gareth döntése, hogy nem teregeti ki nyilvánosan a családi szennyest… különösen, mivel egyszer találkozott Lord St. Clairrel és unalmas alaknak találta, ami arra a következtetésre vezette, hogy bármi volt is a gond kettőjük között, az valószínűleg nem az ifjabb St. Clair hibája.

De az egész ügy titokzatosságba vonta az amúgy is karizmatikus férfit és Hyacinth véleménye révén az előkelő társaság hölgyei amolyan kihívásnak tekintették Gareth St. Clairt. Senki nem tudta eldönteni, pontosan mit is gondoljon felőle. A hölgyek eltanácsolták tőle lányaikat; nyilván nem használ jó hírnevüknek, ha Gareth St. Clairrel hozzák őket összefüggésbe. Másrészt azonban már majdnem egy éve, hogy bátyja tragikusan fiatalon elhunyt, és most ő a bárói cím örököse. Ettől még romantikusabbak – és jobb partinak – számított. Az elmúlt hónapban Hyacinth tanúja volt, amint egy lány elájult – vagy legalábbis úgy tett, mintha elájult volna –, amikor Gareth St. Clair méltóztatott megjelenni a Bevelstoke-bálban.

Megdöbbentő volt.

Hyacinth próbálta megmagyarázni annak az ostoba fruskának, hogy Gareth St. Clair csak azért jelent meg azon a társasági eseményen, mert nagyanyja kényszerítette rá, és persze mert apja nem volt a városban. Hiszen köztudott, hogy Mr. St. Clair csak opera-énekesnőknek és színésznőknek teszi a szépet, nem olyan hölgyeknek, akikkel a Bevelstoke-bálban találkozhat. De azt a lányt nem lehetett kizökkenteni túlzott rajongásából, és a végén gyanúsan kecsesen hanyatlott a szerencsésen közeli kanapéra.

Hyacinth gyorsan kerített repülősót, és az ostoba teremtés orra alá tartotta. Bizonyos viselkedés egyszerűen kibírhatatlan.

De ahogy ott állt, és rossz szagú kipárolgással igyekezett magához téríteni az ostoba nőszemélyt, meglátta a szóban forgó férfiút, arcán halványan gúnyos kifejezéssel, és nem tudta lerázni magáról az érzést, hogy igen szórakoztatónak találja.

Ahogy a kisgyerekeket és a nagy kutyákat is szórakoztatónak találja.

Mondani sem kell, hogy Hyacinth egyáltalán nem érezte bóknak a férfi figyelmét, bármilyen röpke figyelem is volt.

– Hmmmm.

Hyacinth erre Lady Danbury felé fordult, aki még mindig unokáját kereste a teremben.

– Nem hiszem, hogy megérkezett volna – szólalt meg Hyacinth, aztán halkan hozzátette: – Még senki sem ájult el.

– Tessék? Mit mondtál?

– Azt, hogy szerintem még nincs itt.

– Ezt hallottam.

– Csak ezt mondtam.

– Hazudsz.

Hyacinth elnézett felette, Penelope felé.

– Tudod, néha elég undok velem.

Penelope vállat vont.

– Valaki igazán lehet veled utálatos is.

Lady Danbury arca széles mosolyra derült és Penelope-hoz fordult.

– Nem állhatom meg, hogy meg ne kérdezzem… – a színpadra nézett, a nyakát nyújtva hunyorgott, a quartettet szemlélte. – Ugyanaz a lány csellózik az idén is?

Penelope szomorúan bólintott.

Hyacinth kérdőn nézett rájuk.

– Miről van szó?

– Ha nem tudod – közölte Lady Danbury kissé leereszkedően –, akkor nem figyeltél és szégyelld magad!

Hyacinth szája tátva maradt a csodálkozástól.

– Hát – szólalt meg, mert a megszólalás alternatívája az volt, hogy nem szólal meg és ez egyáltalán nem tetszett neki. Semmi nem irritálta jobban, mint ha lemaradt valami tréfáról. Kivéve talán, ha olyasvalamiért korholták, amit nem is értett. Újra a színpad felé nézett, hogy jobban megfigyelje a csellista lányt. Semmi rendkívülit nem látott, ezért ismét a társaságához fordult, de sógornője és az öreg hölgy nagyon elmerültek a beszélgetésben, amibe őt nem vonták be.

Az ilyesmit kifejezetten gyűlölte.

– Hmmm – adott hangot rosszallásának, aztán hátradőlt székén és megismételte: – Hmmm.

– Ez a szótlan megjegyzés – szólt egy vidám hang a válla fölül – a nagyanyámra emlékeztet.

Hyacinth felnézett. Gareth St. Clair állt ott, éppen legnagyobb zavarának pillanatában. És persze már csak mellette volt szabad hely.

– Te is úgy érzed? – jegyezte meg Lady Danbury unokájára nézve, botjával koppintva. – Hamarosan rá leszek büszke, benne lelem örömömet helyetted.

– Mondja, Miss Bridgerton – szólt Mr. St. Clair kissé gunyoros félmosollyal –, nagyanyám képzeletében a maga képére formálja önt?

Hyacinth erre nem tudott mit mondani, amit felettébb bosszantónak talált.

– Húzódj eggyel beljebb, Hyacinth – mordult Lady D. – Gareth mellett kell ülnöm.

Hyacinth megfordult, hogy mondjon valamit, de Lady Danbury megakadályozta ebben.

– Valakinek vigyáznia kell rá, hogy rendesen viselkedjen.

Hyacinth nagyot szusszant és eggyel beljebb húzódott.

– Tessék, fiam – szólt Lady D, nyilvánvaló vidámsággal megpaskolva a felszabadult széket. – Ülj le és élvezd az előadást!

Gareth hosszú pillanatokig nézett rá igen furcsán, aztán megjegyezte: – Tartozol nekem ezért, nagymama!

– Ha! – reagált a megszólított. – Ha én nem lennék, te nem is léteznél!

– Ezt nehéz cáfolni – jegyezte meg Hyacinth.

Mr. St. Clair feléje fordult, talán csak azért, mert ezáltal lehetősége támadt figyelmét nagyanyjáról másra fordítani. Hyacinth kedvesen mosolygott rá, elégedett volt magával, hogy nem mutatott semmilyen reakciót.

Garethről mindig az oroszlán jutott eszébe: vad és zsákmányra lesz tele nyugtalan energiával. Haja is ilyen színű volt, a világosbarna és a sötétszőke közötti árnyalat, és az előkelő társaságban elfogadott hajviseletnek ellenszegülve olyan hosszúra hagyta, hogy tarkóján is varkocsba köthesse. Magas volt, de nem túl magas, atléta kecsességű és erejű; arca éppen annyira szabálytalan, hogy jóképű legyen, de feltűnően szép ne.

Szeme kék. Igazi kék. Aggasztóan kék.

Aggasztóan kék? Hyacinth alig észrevehetően megrázta fejét. Ez a legnagyobb szamárság, ami valaha megfordult a fejében. Az ő szeme is kék, és ebben egyáltalán nincs semmi aggasztó.

– És önt mi vezérelte erre a szép estélyre, Miss Bridgerton? – kérdezte. – Nem is tudtam, hogy ennyire szereti a zenét.

– Ha igazán szeretné a zenét – szólt Lady D a háta mögül –, már régen elmenekült volna Franciaországba.

– Kifejezetten nem szereti, ha kihagyják egy beszélgetésből, ugye? – mormogta Gareth, de nem fordult nagyanyja felé. – Aúúú!

– A sétabot? – kérdezte Hyacinth kedvesen.

– Közveszélyes – mormogta Mr. St. Clair.

Hyacinth érdeklődéssel figyelte, ahogy a férfi biztos mozdulattal hátranyúlt, és oda sem nézve kicsavarta a botot nagyanyja kezéből.

– Ezzel megvolnánk – jelentette be, Hyacinth kezébe adva az inkriminált tárgyat. – Megtenné, hogy vigyáz erre? Amíg ül, addig úgysincs rá szüksége.

Hyacinth szája tátva maradt a csodálkozástól. Még ő sem merte meghiúsítani Lady Danbury inadekvát sétabothasználatát. Soha.

– Látom, hogy végre sikerült jó benyomást keltenem önben – mondta Gareth, felettébb elégedetten hátradőlve székén.

– Igen – felelte Hyacinth önkéntelenül, mielőtt észbe kaphatott volna és megakadályozhatta volna az „igen” kimondását. – Úgy értem, nem. Vagyis hogy korábban sem volt rossz benyomásom önről.

– Mily jóleső érzés! – mormogta Mr. St. Clair.

– Úgy értem – helyesbített Hyacinth ismét fogcsikorgatva –, még nem is igazán gondolkodtam ezen.

Gareth a szívéhez kapott.

– Megsebzett! – szólt somolygó szomorúsággal. – Egyenesen a szívembe talált.

Hyacinth feszengett. Egyetlen dolog rosszabb annál, ha az embert kinevetik: ha nem lehet biztos abban, hogy tréfából vagy komolyan mondtak-e valamit róla, illetve neki. Londonban nem akadt ember, akinek arcán, gesztusaiban, szavaiban ne úgy olvasott volna, mintha az illető nyitott könyv lenne előtte. De Gareth St. Clair esetében sosem tudta igazán, mi a helyzet. Mögé pillantott, hogy lássa, Penelope figyelemmel kíséri-e a beszélgetést – bár nem igazán volt biztos abban, hogy ez valamit is számít –, de Pen éppen Lady Danburyt nyugtatgatta, aki még mindig sétabotja ideiglenes elvesztésén zsörtölődött.

Hyacinth feszengve mocorgott székében; kényelmetlen bezártságban érezte magát. Balról Lord Somershall ült mellette, aki sosem volt karcsúnak mondható, így szinte beszorult ültő helyébe. Ezért kénytelen volt egy kicsit jobb felé mozdulni, aminek következtében természetesen még nagyobb testi közelségbe került Gareth St. Clairhez, akiből csak úgy sugárzott a hév.

Szent ég! Ez a férfiember forró vizes palackokkal melegítette magát, mielőtt elindult a zeneestére?

Hyacinth a lehető legdiszkrétebben kézbe vette a műsorfüzetet és legyezni kezdte magát vele.

– Valami gond van, Miss Bridgerton? – kérdezte Gareth St. Clair, fejét oldalra fordítva, kíváncsi szórakozottsággal nézve az ifjú hölgyet.

– Semmi, természetesen semmi gond nincs – felelte a megszólított Hyacinth. – Csak egy kicsit meleg van itt, nem gondolja?

Gareth St. Clair éppen egy szempillantással hosszabb ideig nézte, mint Hyacinth kedvére lett volna, aztán Lady Danburyhez fordult.

– Önnek melege van, nagymama? – kérdezte féltő aggályossággal.

– Egyáltalán nem – jött a gyors válasz.

Gareth St. Clair ekkor kis vállrándítással fordult vissza Hyacinth Bridgerton felé.

– Ezek szerint csak ön érez forróságot – jegyezte meg.

– Ezek szerint igen – felelte Hyacinth, és dacosan előrenézett.

Talán még mindig van elég idő, hogy kimeneküljön a hölgyek pihenőszobájába. Penelope ezért nyilván legszívesebben megnyúzatná és felnégyeltetné, de vajon tényleg galád cserbenhagyásnak számítana, ha kimenekülne, amikor két ember is ül közöttük? Ráadásul Lord Somershall közelségét hozhatná fel kifogásként. A testes úr mocorgott, úgy ütközött neki, hogy Hyacinth nem volt benne biztos, hogy a mozdulat teljesen véletlen volt.

Hyacinth erre kissé jobbra mozdult. Alig egyujjnyit, még annyit sem. Legkevésbé sem akarta, hogy Gareth St. Clairhez érjen. Illetve talán ez volt a kisebbik rossz. Lord Somershall hájas teste határozottan kellemetlenebb volt.

– Valami gond van, Miss Bridgerton? – tette fel a kérdést Mr. St. Clair.

Hyacinth tagadón ingatta fejét, és felkészült arra, hogy széke két oldalára támaszkodva felálljon ültő helyéből. De nem volt rá lehetősége…

Taps.

Taps, taps, taps.

Hyacinth kis híján felnyögött. Az egyik Smythe–Smith hölgy jelezte, hogy a koncert hamarosan kezdődik. Elszalasztotta a diszkrét távozás lehetőségének utolsó pillanatát. Ez után felállni udvariatlanságnak számítana.

De legalább vigasztalhatja a tény, hogy nem ő volt az egyetlen szenvedő lélek. Amint a Smythe–Smith kisasszonyok felegyenesedtek a meghajlásból és hangszereik játékra készek álltak, hallotta, hogy Mr. St. Clair nagyon halkan felsóhajt és szívből jövő könyörgést intéz az égiekhez: – Istenem, segíts meg minket!

2. fejezet

Harminc perccel később, valahol nem túl messze egy kínjában nyüszítő kis testű eb vonyít. Sajnálatos módon azonban senki sem hallja a hangz…

Egyetlen személy volt az egész kerek világon, akinek kedvéért Gareth hajlandó volt udvariasan ücsörögni és igazán rossz zenét hallgatni, és ez történetesen Danbury nagymama volt.

– Soha többé! – súgta az öreg hölgy fülébe, miközben fülét az eredetileg Mozart-zenének tetsző, illetve egyáltalán nem tetsző zene hasogatta. A következő hangok sora eredetileg Haydn-mű lehetett, majd Händel zenéjének kínzása következett.

– Nem ülsz udvariasan. Pedig azt ígérted – súgta válaszul az öreg hölgy.

– Ülhettünk volna a hátsó sorba – morgott Gareth St. Clair.

– Hogy elmulasszuk a mulatságot?

Mr. St. Clair nem értette, hogyan képes bárki is mulatságnak nevezni a Smythe–Smith-zeneestet, de nagyanyja morbid előszeretettel viseltetett az évente megrendezett esemény iránt. Legalábbis csak így lehetett értelmezni notórius jelenlétét.

A négy Smythe–Smith lány szokás szerint kis emelvényen ült; ketten hegedültek, egyikük csellózott, a negyedik a pianoforte billentyűit bűvölte, és olyan disszonáns zajt csaptak, hogy az már szinte megkapó volt.

Szinte.

– Még szerencse, hogy szeretem, kedves nagymama – szólt Mr. St. Clair bizalmasan.

– Ha! – felelte az öreg hölgy, a suttogás ellenére hasonló vehemenciával. – Az a szerencse, hogy én szeretlek.

És istennek legyen hála, a zeneestnek vége lett. A lányok meghajoltak, pukedliztek, hárman nagyon elégedettnek tűntek magukkal, ám egyikük – a csellista – úgy nézett ki, mint aki legszívesebben kivetné magát az ablakon.

Gareth meghallotta nagyanyja mély sóhaját és feléje fordult. Lady D a fejét ingatta és rá nem jellemző módon rokonszenvesnek tűnt.

A Smythe–Smith-zenei képessége, illetve tehetségtelensége London-szerte hírhedt volt és a zeneestek valahogy évről évre borzalmasabbak lettek. Amikor az ember már azt gondolhatta, hogy nem lehetséges Mozart zenéje ellen nagyobb merényletet elkövetni, újabb Smythe–Smith unokahúgok és unokanővérek bukkantak fel a pódiumon és bebizonyították, hogy zenei borzalom terén ebben a házban semmi sem lehetetlen.

De kedves lányok voltak, vagy legalábbis kedves lány hírében álltak, és nagyanyja zavarba ejtő kedvességi rohamában ragaszkodott hozzá, hogy valakinek az első sorban kell ülnie és meg kell tapsolni őket, és nekik történetesen e valakik közé kellett tartozniuk, mert mint mondta: – Közülük hárman képtelenek lennének megkülönböztetni egy elefántot a fuvolától, de mindig van köztük egy, aki szinte elsüllyed szégyenében.

És Danbury nagymama, aki minden különösebb gátlás nélkül, egyszerű, velejéig őszinte keresetlenséggel közölte egy herceggel, hogy annyi esze sincs, mint egy marék szárított lepkének, furcsamód életbevágóan fontosnak találta, hogy minden évben megtapsolja a Smythe–Smith lányok új generációjában azt, akinek nem botfüle van.

Felállva tapsoltak, bár Mr. St. Clair gyanította, hogy nagyanyja csak azért követte a többiek példáját, hogy visszaszerezhesse botját, amit Hyacinth Bridgerton rögtön engedelmesen át is adott neki.

– Áruló! – súgta Mr. St. Clair lopva.

– Áruló a… jaj, majdnem kiszaladt a számon! – felelte Hyacinth.

Mr. St. Clair önkéntelenül elmosolyodott. Sosem találkozott még Hyacinth Bridgertonhoz hasonló kisasszonnyal. Kicsit szórakoztató, kicsit bosszantó, de az ember csak csodálni tudja szellemességét.

Tudta, hogy Hyacinth Bridgertonnak érdekes és egyedi hírneve van a londoni előkelő társaságban. Ő a legfiatalabb Bridgerton-sarj, akiket köztudottan az ábécé betűinek sorrendjében neveztek el A-tól H-ig. És legalábbis elméletben és legalábbis annak, akit ez érint és érdekel, nagyon jó partinak számít. Soha, még csak érintőlegesen sem keveredett semmilyen botrányba, családja és rokoni kapcsolatai kitűnőek. Szép volt a maga egészséges, egyszerű módján: dús haja gesztenyebarna, kék szeme élénken, okosan, pajkosan csillog. És ami a legfontosabb, gondolta Gareth kissé cinikusan, azt suttogják, hogy legidősebb fivére, Lord Bridgerton tavaly megduplázta Hyacinth hozományát, miután szóba jöhető házassági ajánlat híján hajadonként lépett a harmadik báli szezonjába.

Ám amikor érdeklődött utána – természetesen nem azért, mert érdekelte, hanem inkább mert többet akart tudni erről a fiatal lányról, aki mintha nagyon élvezte volna nagyanyja társaságát –, barátai mind megborzongtak.

– Hyacinth Bridgerton? – kérdezett vissza egyikük. – Ugye nem akarod feleségül venni? Meg vagy bolondulva?

Egy másik barát rettenetesnek nevezte a kisasszonyt.

Egyikük sem találta ellenszenvesnek azonban; volt benne valami báj, amitől mindenki kedvelte, de mindenki úgy vélte, legjobb csak kis dózisokban elviselni a társaságát. – A férfiak nem szeretik a náluk intelligensebb nőket – jegyezte meg egyik megátalkodott barátja –, és Hyacinth Bridgerton nem olyan nő, aki butának tetteti magát.

Garethnek többször is eszébe jutott, hogy Hyacinth Bridgerton olyan, mint a nagyanyja lehetett fiatal korában. És bár a világon senkit sem kedvelt jobban Danbury nagymamánál, úgy vélte, a világnak elég, ha egy ilyen női személy van.

– Örülsz, hogy itt lehettél? – tette fel a kérdést a szóban, illetve a gondolatban forgó öreg hölgy a tapsnál hangosabban.

Pedig a Smythe–Smith-zeneestek közönségénél nemigen lehetett elképzelni nagyobb hangerejű tapsolókat. Mindig annyira örültek, hogy végre vége lett!

– Soha többé! – jelentette ki Gareth határozottan.

– Ez csak természetes – felelte az öreg hölgy olyan leereszkedő hanghordozással, hogy nyilvánvaló legyen: hazudik.

Gareth megfordult, egyenesen nagyanyja szemébe nézett.

– Jövőre más kísérőt kell keresnie, nagyi!

– Nem is mernék arra gondolni, hogy téged kérjelek meg – felelte Danbury nagymama.

– Hazudsz!

– Micsoda szörnyű dolog ilyet mondani szeretett nagymamádnak! – szólt kissé előrehajolva. – Honnan tudod?

Gareth a hölgy kezében lévő mozdulatlan botra pillantott.

– Nem hadonásztál vele, mióta csellel rávetted Miss Bridgertont, hogy adja vissza neked – felelte.

– Ostobaság! Miss Bridgerton túl okos ahhoz, hogy csellel bármire rá lehessen venni. Ugye, Hyacinth?

Hyacinth előrehajolt, csak annyira, hogy Mr. St. Clair előtt a grófnét lássa.

– Elnézést, nem értettem pontosan.

– Csak mondd azt, hogy „igen”. Ez az én unokámat felettébb bosszantja.

– Ó, igen – felelte Hyacinth mosolyogva.

– Ráadásul – folytatta az öreg hölgy az unokájának szóló szónoklatot, mintha az egész nevetséges szóváltás meg sem történt volna –, ezúton hozom szíves tudomásodra, hogy igen diszkréten bánok a sétapálcámmal.

Gareth furcsa pillantást vetett rá.

– Csoda, hogy még megvan a lábam.

– Az a csoda, hogy még megvan a füled, kedves fiam! – szólt a grófné fennkölt megvetéssel.

– Megint elveszem a botot – figyelmeztette.

– Nem. Nem veszed el – felelte nevetve. – Penelope meg én most elmegyünk egy kis limonádéért. Te maradj Hyacinth mellett.

Gareth St. Clair figyelte, ahogy nagyanyja távozik, aztán Hyacinth felé fordult, aki kissé hunyorogva lesett a terem másik végébe.

– Kit keres, kisasszony?

– Különösebben senkit. Csak szemlét tartok.

Gareth kíváncsian nézett rá.

– Ön mindig úgy beszél, mint egy detektív?

– Csak amikor kedvem van – felelte a kisasszony kecses vállrándítással. – Szeretem tudni, mi történik.

– És „történik” valami?

– Nem – felelte és erősen figyelt egy távoli sarokban két élénk beszélgetésbe melegedett embert. – De sosem lehet tudni.

Gareth erősen türtőztette magát, hogy ne ingassa fejét. Milyen furcsa nő! A színpadra pillantott.

– Biztonságban vagyunk?

Hyacinth végre visszafordult, tekintetük találkozott. Kék szem nézett kék szembe szokatlan közvetlenséggel.

– Úgy érti, hogy véget ért-e a koncert?

– Igen.

Hyacinth a homlokát ráncolta, és Gareth ebben a pillanatban észrevette, hogy orrán halvány szeplők vannak.

– Még sosem volt olyan, hogy két részletben adták volna a koncertet. Vagyis ez nem szünet. Vége van.

– Hála az égnek! – szólt Gareth őszinte megkönnyebbüléssel. – Miért csinálják?

– Úgy érti, a Smythe–Smith család miért rendezi meg ezeket a zeneesteket?

– Igen.

Hyacinth egy pillanatig csendben maradt, aztán fejét ingatva válaszolt.

– Nem tudom. Az ember azt hinné… – Ám bármit akart is mondani, inkább nem mondta ki. – Mindegy.

– Kérem, folytassa! – sürgette Gareth és maga is csodálkozott, mennyire kíváncsi a mondat befejezésére.

– Semmi, semmi. Csak az ember azt gondolná, hogy valaki eddig már megmondhatta vagy megmondhatta volna nekik. De ami azt illeti… – nézett körül a teremben – a törzsközönség az utóbbi időkben megcsappant. Csak a nagyon jóindulatúak maradtak.

– És ön is közéjük sorolja magát, Miss Bridgerton?

Hyacinth igen élénk, csillogó kék szemmel nézett fel rá.

– Nem sorolnám magamat közéjük, de ha már így kérdezi, azt hiszem, mégis közéjük tartozom. És az ön nagymamája is, bár ő ezt utolsó leheletéig tagadná.

Gareth önkéntelenül felnevetett, amikor meglátta, hogy nagyanyja éppen Ashbourne herceget böki lábon sétabotjával.

– Ugye?

Bátyja, George halála óta anyai nagyanyja volt az egyetlen ember a világon, akit igazán szeretett. Miután apja kiutasította a házból, Suddey-be, a Danbury-házba ment és elmondta, mi történt. A törvénytelen származásról szóló rész kihagyásával, természetesen.

Gareth valahogy mindig gyanította, hogy Lady Danbury repesve üdvözölte volna, ha megtudja, valójában nem St. Clair-vér folyik az ereiben. Sosem kedvelte sógorát, és gyakran emlegette a nem túl hízelgő „nagyképű idióta” jelzővel. De az igazság felfedné, hogy anyja – Lady Danbury legfiatalabb lánya – házasságtörő volt és nem akarta ezzel meggyalázni az emlékét.