Julie Klassen

A tenger nővérei

Julie Klassen

A tenger nővérei

A devonshire-i partoknál 1.

A mű eredeti címe

The Sisters of Sea View

Copyright © 2022 by Julie Klassen

Originally published in English under the title The Sisters of Sea View by Bethany House Publishers, a division of Baker Publishing Group, Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Hungarian translation © Felszeghy Ildikó

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

FELSZEGHY ILDIKÓ

ISSN 1586-6777
ISBN 978 615 104 117 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Walt McCoy emlékére, aki megosztotta velem az édesanyja, Viola történetét.
Ő inspirálta a regény egyik szereplőjének alakját.

„Sidmoutht enyhe éghajlata miatt dicsérik. Ezt én is csak megerősíteni tudom.
Többé már nem köhögök, napról napra hízom, és egyre
erősebb vagyok.”

Elizabeth Barrett-Browning

„Üdíts fel minket irgalmaddal, hogy ujjongjunk és örüljünk ezentúl
minden nap.”

Zsoltárok könyve 90,14

„A kilátás, hogy az elkövetkező nyarakat a tengerparton töltsem...
felettébb kellemes.”

Jane Austen

Első fejezet

„Gyógyíts meg, Uram, és meggyógyulok, szabadíts meg, és megszabadulok, mert te vagy egyetlen reménységem.”

Jeremiás 17,14{1}

1819 áprilisa

Sarah Summers óvatosan emelte fel a családi ereklyét, és közben meleg nosztalgia járta át. Az aranyszegélyes porcelántányérra egy színes képet festettek, amelyen három lány látható kínai viseletben, szorosan egymás mellett, és egy negyedik lány olvas fel nekik. Papa évekkel ezelőtt ajándékozta a tányért az anyjuknak.

Sarah gyengéden végighúzta az ujját az alakokon, és érezte, hogy gombóc gyűlik a torkában. Megpillantott a tányéron egy apró pornyomot, elővett a ruhája ujjából egy zsebkendőt, és elkezdte megtisztítani az edényt.

Ebben a pillanatban rontott be a szobába a két testvére, akik külsőre legalább annyira különböztek, mint személyiségükben.

– Sarah, szólj Vínek, hogy adja vissza a szalmakalapomat!

Viola dühösen nézett rá.

– De hát nem is a tiéd, hanem…

Sarah szíve megdobbant, amikor rájött, hogy Viola kis híján kimondta a tiltott nevet, és ezzel egy időben a keze is megremegett, amitől az értékes tányér a földre zuhant.

Jaj, ne! Sarah letérdelt, és kétségbeesetten elkezdte összegyűjteni a törmelékdarabokat, miközben magában szitkozódott. Te szerencsétlen hülye… Bombazinruhába bújtatott térdén előrébb csúszott, és egészen kinyújtózott, hogy az utolsó kis darabkákat is elérje.

Vajon össze lehet még illeszteni a törött darabokat?

A közelben álló Emily azonnal az ikertestvérét kezdte korholni.

– Nézd, mit csináltál!

– Nem az ő hibája, hanem az enyém – dünnyögte Sarah.

– Hát persze! Viola soha semmiről nem tehet. Azt csinálhat, amit csak akar, nekünk meg sajnálnunk kell – fújtatott Emily.

– Most már elég lesz. Au! – Sarah a szájához emelte sebes ujját, és lenyalta róla a vért. – Most pedig kérlek, menjetek, és csináljatok valami hasznosat, amíg itt feltakarítok.

Emily újabb fújtatás kíséretében sarkon fordult, és kiviharzott a szobából, csak úgy lobogott utána muszlinruhája. Viola pedig a nyomában.

A húgai tavaly év végén már letették a gyászruhát. Sarah viszont nem csak egy veszteség miatt gyászolt. Már csaknem két éve feketében járt, pedig nem is volt férjnél, és az apjuk is kevesebb, mint egy évvel ezelőtt halt meg.

Óvatosan betette a porcelándarabokat egy kesztyűtartóba azzal a szándékkal, hogy később összerakja, és megragasztja a tányért. A legtöbb cserépdarab egészen nagy volt, kivéve… Jaj ne! Három darab csaknem ripityára tört.

Késszúrásként hatolt belé a szomorú látvány: tragikus emlékeztető, hogy a családja sem lesz soha többé újra teljes.

Fogott egy seprűt, és felsöpörte a törmeléket. Aztán elindult, hogy bevallja az anyjának, ami történt.

Mint mindig, az anyját most is a szobájában találta, egy baldachinos ágyon fekve, a hátát párnáknak támasztva. Ma fekete kreppruhát viselt.

– Ne haragudj, mama! Buta voltam, és ügyetlen.

– Mi ez a nagy felhajtás?

– Eltörtem a tányérodat.

– A tányéromat? Melyiket?

– A porcelánt, amelyiken a négy lány van.

Sarah az anyja ölébe helyezte a dobozt. A nő szelíd tekintete végigpásztázta annak tartalmát.

– Milyen kár! – mondta, és óvatosan felemelt egy cserépdarabot.

– Vigyázz! – figyelmeztette Sarah. – Én megvágtam magamat az egyikkel.

Úgy tűnt, mintha az anyja meg sem hallotta volna, amit a lánya mondott.

– Az apád annyira büszke volt erre. Egy boltban találta a Bond Streeten. Azt mondta, hogy a négy lányunkra emlékezteti… persze még mielőtt Georgiana megszületett. Ragaszkodott hozzá, hogy a nappaliban tartsuk, bár egyik bútorunkhoz sem illett. – Megrázta a fejét, az ajka halványan megremegett. – Micsoda egy érzelmes ember volt! Még akkoriban…

Sarah torka elszorult.

Az apja, aki hajdanán egy áldott jószívű ember volt, az élete utolsó két hónapjára indulatossá és keserűvé vált. Ami részben Sarah hibája is volt.

– Úgy sajnálom! – tette vissza az anyja sóhajtva a porcelándarabot. – Tudom, mennyire szeretted.

– Én? Azt hittem, te tartottad nagy becsben.

Eugenia Summers felnézett a lányára.

– Ó! Nos, meglehetősen szerettem, hiszen az apádtól kaptam. De nem szakad meg a szívem, amiért eltörött, és remélem, a tiéd sem.

– Köszönöm, mama! Ez nagyon kedves tőled.

– Te pedig, drága lányom, túl sokszor hibáztatod magad. Mindig is ilyen voltál. Különösen azóta… Nos, azt hiszem, erről most jobb, ha nem beszélünk. – Mosolyt erőltetett az arcára, és témát váltott. – Mr. Alford hamarosan megérkezik, nemde?

– Igen. A tea pár perc múlva elkészül. Remélem, Mr. Alford jó hírekkel szolgál.

Az asszony összekulcsolta a kezét.

– Valamiért ezt kétlem, drágám.

Az apjuk halálával a gloucestershire-i birtok – a férfiági öröklés miatt – egy olyan rokonra szállt, akit alig ismertek.

Szerencsére az apjuk ezt a házat abból a pénzből vette, amit egy anyai nagybátyjától örökölt. Ennek köszönhetően a Fényes Kilátás nem volt része a családi örökségnek, amit így a végrendeletében a feleségére hagyhatott. Emellett egy járadékról is rendelkezett a neje számára, arra az esetre, ha meghalna, de ennek a részleteit még nem tudatták velük. Sarah-ék abban reménykedtek, hogy a pénz elég lesz arra, hogy megéljenek.

Azóta, hogy hat hónappal korábban Sidmouthba költöztek, abból a tartalékból éltek, amit az anyjuk az évek alatt félretett a ruha- és a háztartási pénzből. De a megtakarítás gyorsan fogyott.

Sarah körbenézett az anyja szobájában.

– Behozzak néhány széket? Vagy…?

– Nem kell, fogadjuk a társalgóban. Szerintem kibírom. Nem akarom, hogy lássa, mennyire elhagytam magamat.

– Nagyon helyes. – Sarah átlépett az anyja szobájából a közeli nappaliba, letette az asztalra a kesztyűtartót, majd lement a földszintre, hogy előkészüljön a délutáni teára.

Miközben kiöntötte a teát, a szakács egy újabb tányér ribizlis süteményt tett a tálcára.

– Ezt magam készítettem. A cukrász túl sokat kért volna érte.

Sarah a tányérra pillantott. A vékony cukormáz nem fedte el teljesen a ferde sütemény égett széleit. A sütés nem volt Mrs. Besley erőssége, de ezzel kellett beérniük.

Sarah megköszönte a munkáját, és visszament az emeletre, ahol Violával együtt átkísérték az anyjukat a társalgóba, ahová egyszerre érkeztek a család ügyvédjével, Nigel Alforddal, épp ahogy megbeszélték. Röviddel papa halála után találkoztak a férfival, de most először járt a Fényes Kilátásban.

Ezután Emily és Georgiana is csatlakozott hozzájuk, Sarah kitöltötte a teát, Emily pedig körbekínálta a süteményestálcát. Az ügyvéd aprót harapott az édességbe, elfintorodott, majd visszatette a tálra.

Miután belekortyolt a teájába, Mr. Alford megköszörülte a torkát, majd egykori kliense feleségéhez fordult.

– Benyújtották a férje végrendeletét, és a birtok nagy része az örökösére szállt, ahogy erre számítottunk is. Kifizettem a jelentős adósságokat, és attól tartok, hogy azt kell közölnöm önnel, hogy az anyagi helyzetük nem túl rózsás. – Miközben beszélt, az anyára fókuszált, mintha a lányok ott sem lettek volna. – A házassági szerződésükben foglalt járadék után évente kamat jár önnek. De ez sajnos nem lesz elegendő egy ilyen népes család eltartására. Azt javaslom, adja el ezt a házat, hiszen hosszú távon úgysem lesz képes fenntartani.

– Igyekszünk szerényen élni – vágott közbe Sarah, de ő maga is hallotta, milyen kétségbeesetten cseng a hangja. – Majd spórolunk.

Az ügyvéd a homlokát ráncolta.

– Kétlem, hogy fizetni tudnák az adókat, az egyéb kiadásokról már nem is beszélve, akármilyen visszafogott életmódot folytatnak is.

Sarah hitetlenkedve nézett rá.

– De ha eladjuk ezt a házat, akkor hol fogunk lakni?

A férfi kihúzta magát.

– Talán ha néhány szobát bérelnek, sokkal olcsóbban kijönnek, mintha egy ilyen nagy házban élnek.

Sarah felcsattant.

– Mr. Alford, öten lakunk itt, nem számolva a hűséges alkalmazottainkat. Jessie fiatal és biztos könnyen talál másik helyet, de a szakácsunk és az inasunk már túl idős ahhoz, hogy egy biztos új otthont találjanak maguknak.

A férfi végre végignézett a nővéreken.

– Akkor talán megfontolhatnák a hölgyek, hogy maguk is elszegődjenek valahova. Természetesen kifinomult környezetre gondolok, ami illik az önök neveltetéséhez. Nevelőnőnek például.

– Még csak az kéne! – szólt közbe az anya. – Önnek láthatóan sosem került sem a szeretett lánya, sem a húga hasonló helyzetbe. Sosem kapott tőlük panaszos levelet arról, milyen nyomorult, kilátástalan az életük, hogy a társadalom megveti őket, és a családjuktól távol nincs más társaságuk, mint néhány elkényeztetett kisgyerek.

Az ügyvéd nagyokat pislogott, az ádámcsutkája pedig sebesen vándorolt fel-alá vékony nyakán.

– Nem… Tudja, ez csak egy javaslat volt.

– Szeretnénk együtt maradni, már ha ez lehetséges – mondta Sarah.

A férfi gondterhelten bólintott.

– Megértem. De a dolgok nem mindig úgy alakulnak, ahogy mi szeretnénk. – Felállt, jelezve, hogy menni készül. – Azért kérem, fontolják meg a javaslatomat, és értesítsenek, ha szükségük van a segítségemre a ház eladásához.

Egyáltalán figyelt arra, amit mondtak? Nyilvánvalóvá vált, hogy a férfi nem fog tudni segíteni rajtuk. Sarah belátta, ha együtt akarnak maradni, neki kell kitalálnia valami megoldást.

Miután Mr. Alford elment, Sarah visszavonult a könyvtárba, hogy átnézze a pénzügyeket. Összehasonlította az elmúlt hónap kiadásait az anyja várható járadékával. Bármennyire gyűlölte is beismerni, az ügyvédnek igaza volt. Amint elfogy az anyjuk félretett pénze, már nem lesz elegendő a bevételük. A földadó és az ablakadó mellett fizetniük kell a kormánynak azért is, mert van egy inasuk, és még rengeteg más dologért: a sóért, az újságért, szappanért, gyertyákért, teáért, gombostűkért, cukorért, kávéért, kocsiért, tapétáért, és így tovább. És ott voltak még a kötelező egyházi adó és a helyi illetékek. És akkor még nem is számolt az olyan mindennapos kiadásokkal, mint az étel, a fűtés, a ruhák és a többi. És ott vannak még mama orvosi költségei és gyógyszerei.

A kocsit és a lovakat mindenképp el kell adni. Mi mást tehetnének? Bízott benne, hogy fel tudnak venni egy lelkes szolgálót, aki átvesz néhány feladatot a jócskán leterhelt szakácstól és a szobalánytól, de ez most teljesen lehetetlennek tűnt. Sarah most azon kezdett el gondolkodni, hogy talán megpróbálhatná ő magára vállalni a sütés egy részét, hogy segítsen Mrs. Besley-nek, másrészt, hogy kevesebbet kelljen fizetni a helyi péknek.

Ahogy ott ült az asztal fölé görnyedve, valaki kopogtatott az ajtófélfán. Sarah felpillantott, és meglátta Miss Fran Stirlinget, amitől azonnal kicsit jobban érezte magát.

– Nem is hallottam, hogy megérkezett.

– Jessie engedett be.

Mama egykori szobalánya egy vékony, a harmincas éveiben járó barna nő volt, csinos arccal, habár az orra a kelleténél hegyesebb volt. A fizetéséből sokat tett félre, amihez még egy kisebb örökség is társult a nagyapjától, és ennek köszönhetően pár évvel ezelőtt sikerült otthagynia a munkát, és vásárolnia egy szerény fogadót Kelet-Sidmouthban. Azóta Miss Stirling baráti kapcsolatot ápol egykori munkaadójával, és ő volt az első, aki köszöntötte a családot, amikor Sidmouthba költöztek.

Most az elegáns hölgy oldalra döntötte a fejét, hogy a lány arcát tanulmányozza.

– Mit nézett ilyen elkeseredetten?

Sarah nagyot sóhajtott, majd pár mondatban elmagyarázta a helyzetet, mert megbízott a nőben eléggé ahhoz, hogy ne hallgassa el előle a tényeket.

Miss Stirling elgondolkodva bólintott, majd körbenézett.

– Nos, attól tartok, drágám, önöknek is meg kell fontolniuk, hogy ahhoz folyamodnak, amit itt, Sidmouthban a többség tesz, hogy egy kis kiegészítő keresethez jusson. Adjanak ki bérbe néhány szobát. Én is egész jól elboldogulok így, és a maguk háza jóval nagyobb, mint az enyém.

– Tényleg? Azt gondolja, képesek lennénk rá? Egyáltalán nem értünk az ehhez hasonló vállalkozáshoz.

– Ugyan már! A maguk anyja a vidék egyik legnépszerűbb háziasszonya. Vegye végig, hányszor láttak vendégül a városon kívülről érkezőket, hány fogadást adtak, gondoljon csak a karácsonyi ünnepségekre és a vacsorameghívásokra.

– Valóban, de azokat rokonoknak és barátoknak tartottuk. Nem tudom elképzelni, hogy idegeneket lássunk itt vendégül.

– Nem tagadom, időbe telik, mire az ember megszokja. De ha szeretné, örömmel megosztom a saját tapasztalataimat. – Miss Stirling szája széles mosolyra húzódott. – És miután ezt két perc alatt megtettem, szívesen segítek bármilyen más módon, ahogy csak tudok.

Sarah fontolóra vette Miss Stirling tanácsát, és nekiállt, hogy kidolgozzon egy tervet. Másnap családi kupaktanácsot hívott össze, ezúttal az anyja szobájában gyűltek össze mindnyájan. Az anyja az ágyon ült, a szokásos fekete ruhájában, az ölében egy pokróccal. Miss Stirling is visszatért, hogy jelenlétével és véleményével támogassa a tervet.

Miután mindenki helyet foglalt, Sarah elmagyarázta, mekkora lyuk tátong a bevételeik és a kiadásaik között, és azt is elmondta, hogyan tervezi ezt betömni. Vagyis azzal, hogy kiadnának néhány szobát az otthonukban, a Fényes Kilátásban.

Viola tiltakozott először, aki a legfélősebb volt mindegyikük közül, és kerülte az embereket.

– Nem akarom, hogy idegenek jöjjenek ide!

Az anyjuk a homlokát ráncolta.

– Én sem. Nyissunk egy fogadót? Kérem, ne vegye sértésnek, Miss Stirling! De már maga a szó is olyan… Közönséges. – Megborzongott.

– És mi lenne, ha albérletnek neveznénk? – javasolta Sarah.

– Itt, Sidmouthban, elsősorban azt nevezzük albérletnek, amikor egy egész házat kiadnak, ahol nem lakik senki más kivéve persze, az egy- vagy kétfős személyzetet – magyarázta a mindig türelmes Fran Stirling.

– Kell lennie egy olyan kifejezésnek, amit használhatnánk – makacskodott az anya. – Mit szóltok ahhoz, hogy… Vendégház? Ennek sokkal kellemesebb a hangzása.

– Egyetértek – bólintott Fran. – És sokkal jobban illik egy ilyen imádni való otthonhoz.

– Hogy hogy hívjuk, az csak részletkérdés – szólt közbe Emily is. – Hol fogjuk elszállásolni az embereket? Csak néhány üres szobánk van.

Sarah végignézett a listáján.

– Az emeleten hat megfelelő méretű szoba van. Vagyis hét, ha beleszámoljuk az én kicsi hálószobámat.

– De abból négyet mi foglalunk el.

– Le kell mondanunk a saját hálószobánkról és osztoznunk kell egymással. És valószínűleg le kell mondanunk a nagyobbik gardróbszobáról és a szomszédos hálószobáról is, mivel azok épp a tengerre néznek.

Az anyjuk ismét összevonta a szemöldökét.

– Képes lennél kiadni az apád szobáját is idegeneknek?

– Igen, mama. Bár onnan nincs kilátás, de az az egyik legnagyobb. Majd én összeszedem azt a pár dolgot, amit ott hagyott, és gondosan elcsomagolom. Ne feledd, hogy csak pár hónapot töltött ott, amikor először idejöttünk.

– Azt hiszem, igazad van – sóhajtott fel az asszony.

– És mi lesz velem? – kérdezte Georgiana. – Én hol fogok aludni?

– Aludhatsz mondjuk velem – ajánlotta fel Sarah.

Georgiana mindig ragyogó tekintete elsötétült.

– De annyira szeretem a saját szobámat!

– Sajnálom, de nem tarthatjuk meg.

A tizenöt éves lány elgondolkodott.

– Akkor legalább beköltözhetek az egyik üres szobába a padláson?

– A padláson? – szaladt fel az anyuk szemöldöke. – Ott alszanak a szolgálók.

Sarah nyugodtan nézett rá.

– Nem látom akadályát. Most úgyis csak Jessie alszik odafent.

A szakács és az inas hálószobája a földszinten volt a konyha közelében.

– Ó, ez esetben remek ötlet! – egyezett bele az anyjuk is.

Georgie mosolya ismét felragyogott.

– És szeretnélek megkérni mindannyiótokat, hogy vagy segítsetek a vendégek ellátásában, vagy keressetek pénzt más módon, hogy felvehessünk valakit – tette hozzá Sarah.

– Én szívesen segítek – ajánlkozott Georgiana. – Meg tudom vetni az ágyukat, és még pár dologban hasznos lehetek.

– Nagyszerű. Viola?

A lány a fejét rázta, szeplős arcának minden izma megfeszült.

– Semmiképp sem! Lehet, hogy Georgie szórakoztatónak találja, hogy szobalányosat játszhat, de én nem. Én egy úriember lánya vagyok. Számomra ez méltóságon aluli lenne.

Sarah magában elismerte, hogy van abban igazság, amit a húga mond.

– Hallottad Sarah-t – szólt rá Emily. – Mindannyiunknak ki kell vennünk a munkából a részünket.

Az anyjuk elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Én pedig talán kicsinosíthatnám a házat. Varrhatnék új asztalterítőket? Már gyűlölöm ezt a pokoli gyengeséget. Szeretnék én is hozzájárulni valamivel.

Viola makacsul felszegte az állát.

– Ha már mindenképp rabszolgamunkára fogtok, akkor a háttérben maradok. Nem fogok beszélni a vendégekkel.

Emily felhorkantott.

– Mégis mi hasznod lesz? Segítesz Mrs. Besley-nek krumplit pucolni és mosogatni? Vagy te mosod a szennyest?

Viola megborzongott.

Az anyjuk figyelmeztetően felemelte a kezét.

– Egyik lányom sem fog mosónőként dolgozni. Legalább a mosást kiadhatjuk másnak.

– Minden egyes kiadott munkával az egyébként is csekély forrásainkat költjük – emlékeztette őket Sarah. – A pénzre szükségünk lesz a hentesnél, a zöldségesnél és a gyertyakereskedőnél. A fizetésekről és az adókról nem is beszélve.

– De a mosást már tényleg nem vállalhatjuk be. Nincs is hozzá mángorlónk. Sem elegendő ágyneműnk és törölközőnk!

– Majd elküldik a mi mosodánkba. Jól ismerem, és jutányos áron dolgozik – szólalt meg Miss Stirling.

– Ez nagyszerű! Köszönjük.

– És te mit fogsz csinálni, Emily? – élcelődött Viola. – Majd kiüríted az éjjeliedényeket?

Sarah gyorsan közbelépett, hogy elébe menjen a további vitának.

– Szerencsére már van új vízöblítéses vécénk, és még mindig ott áll az árnyékszék a hátsó udvarban, igaz, ráférne egy kis felújítás.

– Ahhoz is ismerek egy megfelelő embert – ajánlkozott Miss Stirling.

Sarah újabb papírt vett elő.

– Azt hiszem, ideje kezdenem egy új listát.

– Én írhatnék hirdetést az újságokba, és intézhetném a levelezést – mondta Emily.

– Köszönöm, Emily! – válaszolta Sarah. – De attól még neked is segítened kell a vendégszobákkal.

– Ha muszáj… – fújtatott.

– Hirdetés? – kérdezte ismét meglepetten az anyjuk. – Erre nem is gondoltam. Muszáj mindenkinek elújságolnunk, hogy jövedelemkiegészítésre van szükségünk?

– Szerintem nem kell beírni a vezetéknevüket a hirdetésbe – mondta Fran Stirling. – Elegendő lesz, ha megjelölik a házat, és elmagyarázzák, milyen imádni való helyen van, és hogy a berendezés minden igényt kielégít.

– Még szerencse!

– Kár, hogy pár évvel ezelőtt adták ki a sidmouthi útikönyvet. Nagy segítség lett volna, ha abba is be tudnak kerülni, mivel az elég népszerű. De az újsághirdetések is hasznosak lehetnek, igaz, azok költségesebbek – tette hozzá Miss Stirling.

– Milyen étkezéseket kell biztosítanunk? – váltott témát mama.

Minden szempár Miss Stirlingre szegeződött.

– Reggelit mindenképp, és valószínűleg vacsorát is, legalábbis a hét legtöbb napján – válaszolta.

– Mrs. Besley nem fog örülni ennek – nyögött fel az asszony. – Már ő sem fiatal, és napi egyszer le szokott pihenni.

– Majd beszélek vele – ígérte meg Sarah. – Hátha meg tudom könnyíteni a dolgát. És talán, mama, segíthetnél összeállítani te az étlapot. Abban mindig is nagyon jó voltál.

– Örömmel segítek.

Senki nem kérdezte meg Sarah-tól, hogy ő mit fog csinálni, hiszen tudták, hogy úgyis övé lesz a munka oroszlánrésze.

Magára hagyták az anyjukat, hogy pihenjen, Sarah és Emily pedig Miss Stirling társaságában végigjárta a földszint közösségi tereit: az étkezőket, a nappalit, a társalgót, a könyvtárat, majd felmentek a lépcsőn a hálószobákhoz. Útközben megbeszélték, milyen javításokra, változtatásokra lesz szükség, valamint hogy milyen kiadások várhatóak a hálószobák, a vécé és a fürdőszoba felújításához (például törölközők és ágyneműk beszerzése).

– Jobb lesz, ha zárat szerelnek a vendégszobák ajtajára – jegyezte meg Miss Stirling, miközben kinyitotta az egyik ajtót. – A legkevésbé sem hiányzik, hogy valaki önöket vonja felelősségre, amiért eltűntek az értéktárgyai.

– Ismer valakit, aki ebben segíthet?

– Természetesen ismerem a megfelelő embert. Mr. Farrant nagyon ért az ilyesmihez.

Sarah végül írt egy bevásárlólistát, valamint összegyűjtötte a tennivalókat és az ötleteket, amelyek minden bizonnyal megrövidítik a már amúgy sem túl bőséges forrásaikat.

Bízott benne, hogy nem fogják megbánni, hogy belevágtak ebbe, és imádkozott, hogy végül sikerrel járjanak az erőfeszítéseik.

Aznap később Sarah lement a földszintre, hogy átnézze Mrs. Besley szakácskönyvgyűjteményét. Az idős szakács segítségével Sarah gyorsan elkészítette élete első gyors kekszét, a lehető legegyszerűbb recept alapján, amit Mrs. Glasse A főzés művészete egyszerűen és érthetően című könyvében talált. Az édesség mindössze három összetevőből állt: tojásból, cukorból és lisztből. Ezeket alaposan ki kellett keverni, majd liszttel megszórt tepsire csepegtetni.

Amíg Sarah arra próbált rájönni, hogyan törje fel a tojásokat anélkül, hogy a héjuk is az edénybe kerülne, az idős inas, Lowen letört neki egy darab cukrot a kúpról, és finomra reszelte.

Egy óra múlva Sarah karja égett a sok keveréstől, az arcát pedig elöntötte a forróság, annyit nézte a sütőt, amíg a halvány kekszek megemelkedtek, színt kaptak, miközben próbálta megállapítani, mikor készültek el.

Hogy hatékonyabb legyen, az asztalhoz lépett, és elkezdte elpakolni az összetevőket, ám hamarosan égett szag csalogatta vissza a sütőhöz. Akkorra persze már késő volt. A megfeketedett kupacok látványa, ahogy ott sorakoztak egymás mellett, elszomorította Sarah-t. Kezdte érteni, miért olyan nehéz Mrs. Besley számára tökéletes süteményeket készíteni, miközben rengeteg egyéb fogást meg kell főznie. Főleg hogy az egyetlen segítsége Jessie, aki csak a takarítás szüneteiben tud beugrani.

Sarah eltökélt volt, hogy nem adja fel. Miután a következő tálcával sokkal figyelmesebben bánt, hamarosan egy tucat cukros süteményt tornyozhatott fel a rácsra. Egyenletesen barnára sültek, és kóstolás után kiderült, hogy kissé kemények is, de egyértelműen meg lehetett enni.

Mrs. Besley és Lowen elismerő hümmögéssel falatozták, és közben hatalmasokat kortyoltak a teájukba. A tökéletlen eredmény ellenére Sarah hihetetlenül büszke volt magára.

És ez még csak a kezdet.

Második fejezet

„Azok a hölgyek, akik egy vagy két üres szobával rendelkeztek – különösen, akik a tengerparton laktak –, jó pénzkereseti lehetőséget láttak ezek hasznosításában, és így született meg a tengerparti fogadós nő. A szállásadás ideális üzleti lehetőség volt a nőknek: társadalmilag elfogadott volt, és hasznosítani tudták a háztartási ismereteiket.”{2}

Helena Wojtczak: Women of Victorian Sussex
(A viktoriánus Sussex asszonyai)

Egy hónappal később, május első hetében, a huszonhat éves Sarah Summers egy egyszerű sötétkék batisztruhát öltött magára, elhagyva oly régóta viselt fekete bombazinöltözékét. Nem azért, mert már nem gyászolt, hanem mert tudta, hogy a vendégek nem vennék szívesen, ha egy gyászoló házigazda fogadná őket. Egy aprócska tükör előtt állva megigazította a sima kontyba fogott sötét haját, és fáradt, kék szemét kémlelte. Peter mindig is azt mondta, hogy szép a szeme…

Sarah pislogva próbálta elhessegetni a férfi kedves tekintetének az emlékét és az azt kísérő maró fájdalmat. Az ágya végében álló nyitott láda felé fordult, és végighúzta ujját a fehér gyapjúingen, amit azalatt készített neki, amíg távol volt, majd megfogta az utolsó levelet, amit tengerre szállás előtt küldött neki. Már fejből tudta a rövid üzenet szövegét, de mégis kihajtotta, hogy újra elolvassa:

Édes drága Sarah-m! Nagyon fogsz hiányozni. Az egymástól távol töltött idő teljen számodra gyorsan és gyümölcsözően! Imádkozom, hogy a jóisten megtartson egészségben, amíg ismét találkozunk. Kérlek, a könyvet, amit kölcsönkértem, ne felejtsd el visszaadni a vikáriusnak. Köszönöm, és Isten áldjon!

A te szerető Petered

A levélből áradó gondoskodás, hit és gyakorlatiasság elegye nagyon jellemző volt a férfira, és még mindig keserű mosolyt csaltak a szavai a lány arcára. Sarah sokat imádkozott Peter egészséges hazatéréséért, de sajnos az imái nem találtak meghallgatásra.

Visszaterelte a gondolatait a jelenbe, majd betette még néhány ingóságát a ládába, hogy helyet készítsen Emily számára, és határozottan lecsukta a tetejét.

Aztán kilépett a folyosóra, és helyiségről helyiségre járva szemügyre vette a vendégszobákat.

Emilynek már be kellett volna költöznie Sarah kis szobájába az emeleten, de még nem vitte át a dolgait.

Georgie a padlásra költözött az egyik szobába, ahol korábban a szolgálók laktak, és örömmel konstatálta, hogy nemcsak saját szobája, de egy egész emelete lett.

Viola továbbra sem volt hajlandó segíteni az előkészületekben, az anyjuk pedig túlságosan is visszafogott volt ahhoz, hogy erélyesebben szóljon rá. Részben, mivel maga is megértette Viola kifogásait. Ez a helyzet végül is meglehetősen megalázó volt a hölgyek számára, akik mégiscsak egy úriember felesége és lányai. De mi mást tehetnének? Sarah kétségbeesetten próbálta összetartani, ami a családjukból maradt. Ha elbukik a vállalkozás, akkor a lányoknak valószínűleg egymástól távol kell társalkodónőként, vagy még rosszabb esetben nevelőnőként munkát találniuk, ahogy azt az ügyvéd javasolta. És akkor ki fog gondoskodni betegeskedő édesanyjukról?

A drága Emily, a család írónője elkészítette a hirdetéseket, majd el is küldte a bathi és londoni lapoknak, valamint néhány távolabbi vidéki újságba is. Majd izgatottan vártak, hogy valaki válaszol. Bár Sidmouth egyre népszerűbb volt a turisták körében, arra számítottak, hogy idős, beteg emberek érkeznek majd, akik egészségügyi okokból jönnek a déli partra.

Az első reakció azonban egy dühös levél volt egy bizonyos Hutton őrnagytól, aki nemrég költözött be az egyik szomszédos házba, amit Nyugati Oromnak hívnak. Megtudta, hogy vendégházat nyitnak a szomszédságában, és nem örült neki, hogy idegenek fogják ellepni az ő magánbirtokának a környékét. Azzal fenyegetőzött, hogy szól az ügyvédjének, ha bárki megsérti az ő birtokhatárát. Sarah bízott benne, hogy erre nem kerül sor. Ebben a pillanatban egyáltalán nem hiányzott nekik még egy ügyvédet is fizetni. Megpróbált barátságosan közeledni, de amikor átment, az ajtót nyitó inas azt mondta, hogy az őrnagy nem érzi jól magát, és nem fogad látogatókat. Sarah egy idős, zsörtölődő férfit képzelt el, aki a régi sebeit és sérelmeit nyalogatja, ezért úgy döntött, hogy küld egy udvarias válaszüzenetet, amelyben megígéri, hogy a vendégeiket tájékoztatják a birtokuk határairól, és igyekeznek az őrnagy számára a legkevesebb kellemetlenséget okozni.

Már ha egyáltalán lesznek vendégek, akikkel bármit is tisztázni kell…

Legnagyobb meglepetésükre az első foglalójuk egy bizonyos Mr. Callum Henshall volt a skóciai Kirkcaldyből, aki a lányával tervezett utazni. Emily határozottan állította, hogy nem küldött hirdetést olyan északra, úgyhogy mindannyian azt találgatták, honnan hallhatott a férfi a vendégházukról.

Sarah reménykedett, hogy az első vendégeiknek nem lesz nehéz a kedvére tenni. Nem sok fogalmuk volt arról, mit kell csinálniuk. Ahogy Miss Stirling is mondta, az előző otthonukban az évek alatt rengeteg vendéget fogadtak, de azok sohasem fizetős utazók voltak. És abban az időben még nagyobb létszámú személyzet állt a rendelkezésükre. A hiányosságok ellenére Sarah remélte, hogy mégis sikerül a vendégek kedvére tenni, és jó hírnevet szerezni, amivel még több látogatót csábíthatnak magukhoz.

Istenem, légy kegyes hozzánk!

A huszonegy éves Emily Summers nagyot szippantott a friss, üdítő levegőből. Ez volt az utolsó pihenőnapjuk az első vendég érkezése előtt, és elhatározta, hogy ki fogja élvezni. A Salcombe Hill tetején állt, és a cserjék és szélfútta fák felett az alatta elterülő Sidmoutht nézte.

Sidmouth az új otthonuk, ha tetszik, ha nem. Már több mint fél éve itt éltek, mégsem érezte, hogy otthon lenne. Eljön-e valaha ez az érzés?

Hiányzott neki az előző otthonuk – a May Hillhez közeli Gloucestershire-ben –, de azt el kellett ismernie, hogy a kilátás itt mesés. Elképzelte, mit szólna Charles ehhez a helyhez. Vajon akkor meggondolná magát, rájönne, mennyire hiányzik neki a lány, és meglátogatná? Talán Emily nem bánta volna, hogy ide kell költöznie, ha nem kellett volna emiatt otthagynia őt, amivel szépen lassan elveszítette a közös jövőjükbe fektetett reményt.

Georgiana pár méterrel arrébb botot dobált egy sovány terriernek, egy Ropi nevű kóbor kutyának, aki mindenhová követte őt, valahányszor kilépett a házból. Georgiana az utolsó napot egy barátjával akarta tölteni, de beleegyezett, hogy előtte elkísérje Emilyt egy hosszú sétára. Sarah túlságosan elfoglalt volt, Viola pedig nem akart menni, azt mondta, inkább otthon marad mamával.

Az anyja hiába próbálta meggyőzni, és egy idő után feladta. Mindig ez volt. Viola mindig azt csinálta, amit akart, és csak nagyon kevésszer, amit nem. És tekintve az ő… állapotát… senki nem erősködött túl határozottan vele szemben.

Mielőtt ideköltöztek, Emily mindent elolvasott a környékről, és a rendszeres sétái során csak még jobban megismerte. Sidmouth közel feküdt a Sid folyó torkolatához, ahol az Angol-csatornába ömlött. A város egy völgyben terül el, amelyet nyugatról a meredek sziklafalú, fénylő homokkővörös Peak Hill határolt. Keletről pedig a Salcombe Hill, amelyen most is állt.

Alatta a tengerparti sétány párhuzamosan haladt a strand mentén, az út mellett többféle üzlettel: a York Hotel, számos nyaraló, gyógyfürdő, és ott volt a kedvence, Wallis könyvtára és könyvesboltja.

Az épületek mögött keskeny utcák vezettek a szárazföld irányába. Ezeken az utcákon házikók, boltok sorakoztak, és ott volt a piac meg a templom, négyszögletes bástyázott tornyával.

A keleti városrészen túl egy füves rét terült el, ahol bowling- és krikettmeccseket játszottak.

A mező túlsó végén, a három különálló birtok egyikén megpillantotta a saját házukat. Az apjuk két évvel ezelőtt amolyan nyaralónak vásárolta abban a reményben, hogy a híres sidmouthi tengeri levegő visszaadja a mama egészségét. Ezzel szemben mégis ő halt meg, miután alig egyszer járt a házban.

Sötét hajtincs hullott Emily arcába, amitől nem látott rendesen. Ahogy odanyúlt, könnyeket is talált a szemében. Sóhajtva törölte ki mindkettőt. Ideje volt elindulni visszafelé.

Emily és Georgie leereszkedtek a Salcombe Hillről, és félreálltak, hogy elengedjenek egy lovas szekeret. A malom közelében található fahídon szelték át a folyót, integettek a molnárnak, majd a főutcán továbbhaladva bementek a városba.

A fűszeresnél, ahol az út ipszilon alakban szétvált, jobbra kanyarodtak a keskeny Back Streetre, mert Emily szeretett volna elmenni a postára. Hamarosan sör, szárított hal és cigaretta szaga csapta meg az orrukat, ami a Régi Hajó fogadóból áradt. Folytatták útjukat a csipkebolt, majd a hentes mellett, amely előtt egy fiú ült lóháton, a kezében kosárral, készen arra, hogy kiszállítson egy rendelést.

Emily Georgie-t kint hagyta a kóbor kutyával, és benyomta a posta ajtaját. A mozdulatra megszólalt a csengő.

– Jó napot, Mr. Turner! – köszönt, majd lehalkította a hangját. – Érkezett valami V. S. számára a sidmouthi postahivatal címére?

– Az exeteri postán semmi, de nemrég behoztak egy levelet.

Emily szívverése felgyorsult, és minden idegszála megfeszült. Ez lesz az első válasz a hirdetésére.

– Ez a testvéremnek, Violának jött. Átveszem. – A levél felé nyúlt, amit rövid gondolkodás után a férfi a kezébe nyomott. – Semmi más? – kérdezte. – A Fényes Kilátásba, vagy Miss Emily Summersnek? – Emily hallotta, milyen könyörgően cseng a hangja, és csak remélni tudta, hogy Mr. Turnernek ez nem tűnik fel.

– Nem, kisasszony – nézett rá a férfi bocsánatkérően. – Sajnálom, kisasszony!

– Semmi gond. – Emily barátságos mosolyt erőltetett az arcára, majd elindult a nyomában Georgianával és a kóbor kutyával.

Miután elindultak a városon át a tengerpart irányába, Emily nem tudott uralkodni magán, és megállt Wallis Tengerparti Könyvtáránál, ami egyszerre működő közkönyvtár és olvasóterem. Az épület előtti veranda a meggypiros csíkos napernyővel és az alatta lévő padokkal, nem beszélve az akadálytalan kilátásról a tengerre, népszerű volt az idelátogatók körében. Georgie a verandán maradt, és könyörgött Emilynek, hogy ne maradjon bent túl sokáig.

A nővére azonban nem törődött Georgie kérlelésével, és vágyakozó örömmel nyitotta ki az ajtót. Ah, a könyvek, a tinta, a papír és a bőr… Vagyis az élet illata!

Ahogy belépett, Emily két beszélgető férfit pillantott meg, az egyikben magát Mr. Wallist ismerte fel,  a másik az idős Edmund Butcher tiszteletes volt, aki a tengerpart iránti lelkesedését útikönyvek írásával élte ki. Mind közül a legismertebb az volt, amelyről Miss Stirling is beszélt, amikor felvetette, hogy nyissák meg az otthonukat vendégházként. Az volt a címe, hogy Sidmouth szépségeinek bemutatása. Emily minden betűjét elolvasta. A könyvben nemcsak a város elhelyezkedéséről, jó levegőjéről és a festői tájairól írt, hanem megemlített rengeteg üzletet, panziót, szállodát és fogadót is.

Gondosan végignézve az újságokat és az új regényeket, Emily lassan egyre közelebb került a két férfihoz, és így kihallott néhány részletet a beszélgetésükből.

Arról beszélgettek, hogy jó lenne kiegészíteni és átnézni egy újabb kiadás előtt a népszerű útikönyvet. Emily visszatartott lélegzettel fülelt, hogy meghallja, ezt mikorra tervezik. Sarah kiugrana a bőréből, ha a vendégházuk is belekerülne. Vagyis az talán túlzás, hogy kiugrana a bőréből, végül is a mindig komoly Sarah-ról van szó.

De hogy lehetne elérni, hogy megemlítsék a parti házat, és lehetőleg pozitív hangvétellel? Ha sikerülne elintéznie, akkor talán sikerülne egy hónapra felmentést szereznie a porolás és az ágyazás alól!

Vajon most közbe kéne szólnia a beszélgetésbe? De ezt hogyan tehetné meg anélkül, hogy udvariatlannak vagy megbocsáthatatlanul szenvtelennek tűnne?

Már épp nyitotta a száját, hogy megszólítsa a két férfit, amikor kinyílt az ajtó, és Georgie jelent meg a küszöbön, kétségbeesetten integetve.

Emily válaszul megrázta a fejét, és a mutatóujját a szája elé emelte. De a húga nem foglalkozott a nem túl elegáns jelzéssel.

Georgie bedugta a fejét a könyvtár ajtaján, és sziszegve odaszólt:

– Mennem kell!

Emily a mutatóujját a szája elől a levegőbe emelte, hogy még egy perc türelmet kérjen a húgától.

– Nem tudok várni – kezdett el Georgie jobbra-balra toporogni. – Ropi most pisilt oda a verandára, és ha nem indulunk azonnal, én leszek a következő.

Emily vöröslő arccal sietett az ajtóhoz, megsemmisülve húzta be a nyakát. Remélte, hogy a férfiak nem hallották. Akárhogy is, ez nyilvánvalóan nem volt a megfelelő pillanat arra, hogy meggyőzze a papot és a köztiszteletnek örvendő kiadót, hogy az ő vendégházuk egy finom modorú intézmény, illemtudó társaságok számára.

Viola Summers el sem tudott képzelni ennél rosszabbat.

A háta közepére sem kívánta, hogy utazó vendégeket fogadjanak az otthonukba. Hogyan várhatják el éppen tőle, hogy idegenekkel társalogjon? De ugyanígy nem fűlött a foga a ház körüli munkához, mintha valami takarítónő lenne.

Aznap délután uzsonna közben Emily ránézett, és azt mondta:

– Ha Viola nem segít a vendégek körül, akkor valahogy máshogy kell bevételhez jutnia. Nem ezt mondtad, Sarah?

Az idősebb nővére bólintott.

– Igen, de mit javasolsz?

– Vettem a bátorságot, és jelentkeztem a nevében egy munkára.

Emily kijelentése mindenkit sokként ért.

– Tessék?! – Violának akkorára nyílt a szája, hogy érezte, ahogy húzódik a sebhelye.

– Ne aggódj! Tökéletesen előkelő munka. – Emily felemelte az öléből az összehajtogatott újságot, és olvasni kezdte:

Művelt úri hölgy tisztelettel értesíti az arisztokráciát, a vidéki középosztályt és az ide utazókat, hogy felolvasást vállal beteg emberek számára. A feladási díjjal ellátott leveleket V. S.-nek küldjék a sidmouthi postahivatalba.

Viola meredten nézte a nővérét.

– Ezt nem tehetted!

– Pedig megtettem.

Sarah ledöbbent.

– Emily…

– Mi az? – vágott vissza Emily dacosan. – Túlságosan visszavonult életet él. Csak egy kis bátorításra van szüksége. És a bevételéből felvehetünk még egy szobalányt, aki elvégzi helyette a munkát itthon.

Viola megrázta a fejét.

– Tudod, hogy nem megyek idegenek közé.

– Ugyan már! Igazán meglátogathatsz néhány idős beteg embert, akik eléggé vakok ahhoz, hogy felolvasóra legyen szükségük.

– Akkor sem – tette Viola keresztbe a kezét. – Egyébként sem fog senki jelentkezni.

– Pedig már valaki jelentkezett. Most vettem át ezt a levelet a postán. – Emily felemelt egy borítékot, kibontotta, és olvasni kezdte:

Kedves V. S.! Volna valaki, akinek nagy segítségére lenne a szolgálatával. Esetleg napi egy óra délutánonként megfelelne? Amennyiben önnek is alkalmas, kérem, jelentkezzen Mr. Huttonnál most csütörtökön délután három órakor.

Emily felpillantott.

– Az holnap van.

Viola néma csendben ült. Ebben a pillanatban annyira gyűlölte Emilyt, hogy az minden más gondolatát elhomályosította. Hogy ő… Segítsen valakinek? Ő, aki maga is mindig segítségre szorult, csak munkát csinált másoknak, és szégyent hozott a családjára, ő segítsen valaki másnak?

Sarah összevonta a szemöldökét.

– Hutton? Ez a vezetékneve annak a férfinak is, aki panaszlevelet írt a vendégház megnyitása miatt. Mi a cím?

Emily elolvasta a levél utolsó sorát.

– Sidmouth, Glen Lane, Nyugati Orom.

A dühös szomszédjuk volt az. Aggódva néztek egymásra.

Viola idegessége a tetőfokára hágott.

Azt mindenesetre el kellett ismernie, hogy egy zsémbes idős úrnak felolvasni még mindig jobb, mint padlót súrolni és ágyazni.

Legalábbis remélte.

Az első vendégeik egy szamárhúzta kocsin érkeztek, amelyet egy helyi legény, Puggy Smith vezetett. Mr. Henshall a levelében korábban jelezte, hogy a lányával postakocsin terveznek utazni, ameddig csak lehetséges, aztán pedig bérelnek egy magánjárművet a legközelebbi fogadóban.

Sarah az ablak előtt állt, és a kezét tördelve azon imádkozott, hogy minden rendben menjen. Mama, aki mint mindig, most is ágyhoz volt kötve, megígérte, hogy ő is imádkozni fog.

A két érkező vendég egyáltalán nem olyan volt, mint amilyenre Sarah számított. Egy nyolcvan év körüli férfit képzelt el, középkorú hajadon lányával. Ehelyett egy harmincas férfi segített le a kocsiból egy tizenéves lányt. Ezután felkapott egy hangszertokot és egy masszív útitáskát, Puggy pedig követte őket egy másik utazótáskával és néhány kisebb tárolódobozzal.

Sarah ajtót nyitott nekik.

– Ha nem tévedek, Mr. és Miss Henshallhoz van szerencsém.

– Úgy van. – A férfi levette a kalapját, ami alól előbukkant sötétszőke haja. Oldalszakálla és állán a borosta egy árnyalattal világosabb volt, a szemöldöke pedig még annál is sokkal világosabb.

– Isten hozta önöket! Miss Sarah Summers vagyok. Milyen volt az útjuk?

– Hosszú és kínkeserves – válaszolta a lány, mielőtt a férfi megszólalhatott volna.

– Ebben nem kételkedtem. – Sarah szélesre tárta az ajtót, a két vendég pedig belépett. – Gondolom, biztosan nagyon fáradtak és éhesek. Parancsolnak egy teát?

– Ha lehet, rögtön a szobánkba mennénk – válaszolta a férfi.

A lány felvont szemöldökkel nézett az apjára.

– Én szeretnék teát.

Sarah tekintete ide-oda cikázott a mogorva kamasz és a fáradt apa között. A vörös hajú lány biztosan csinos lesz, ha kinövi a szeplőit és a rossz modorát. A férfi viszont már most is jóképű volt. Átlagosan magas, ápolt, széles vállú. A vonásai szabályosak voltak, de a szemöldöke közti hosszanti csíkok és fáradtzöld tekintete aggodalomról vagy talán fájdalomról árulkodott. Sarah azon tűnődött, hogy esetleg beteg, és gyógyulni jött Sidmouthba.

– Akkor a szobájukba vezetem önöket, és hozok egy kis teát. Az megfelel? – kérdezte mosolyogva.

– Igen, köszönjük – a férfi szúrós szemmel nézett a lányára, aki kelletlenül elismételte a köszönetnyilvánítást. Az apa ezután ismét Sarah-hoz fordult, és megkérdezte: – Volna egy szobájuk itt, ezen a szinten? Mondjuk olyan, ami a kertre néz?

Sarah szúrós tekintettel nézett rá. Vajon miért akar ilyen szobát? Emily megemlítette volna a hirdetésben? Biztosan nem, hiszen az az anyjuk szobája.

– Attól tartok, nincs.

– Ó, sebaj!

Sarah kihallotta a férfi skót kiejtését abból, ahogy ezt mondta.

Leküzdötte az idegességét, és folytatta a tájékoztatást:

– A reggelit kilenctől fél tizenegyig szolgáljuk fel, amikor önöknek kényelmes.

A férfi bólintott, és már azelőtt a reggeliző felé pillantott, hogy Sarah megmutatta volna.

A lány folytatta:

– A vacsora hatkor van. Hivatalosan uzsonnát nem kínálunk, de délután kiteszünk egy kanna teát és szendvicseket, ha megéheznének. A városban találnak néhány helyet, ahol tudnak enni. – Sarah magához vette az újonnan felszerelt zárakhoz tartozó kulcsokat, és felvezette őket a lépcsőn a számukra előkészített szobákba. Útközben egy becsukott ajtóra mutatott. – Van egy vízöblítéses vécénk is itt.

– Ez új – állapította meg a férfi.

Sarah ismét meglepetten nézett rá, mire gyorsan hozzátette:

– Úgy értem, modern.

– Nos, igen. Odakint van egy árnyékszék is, ha az jobban megfelel önöknek. Van egy fürdőszobánk is – mutatott egy ajtóra a szobáikon túl. – Ha szívesebben fürdenének a saját szobájukban, felhozhatunk egy dézsát. Akármelyik megoldást választják is, kérem, szóljanak pár órával hamarabb, hogy elő tudjuk készíteni a meleg vizet.

Sarah kinyitotta az ajtót, majd átvágva az szobán kinyitotta a másik szobával összekötő ajtót is.

– Ezekből a szobákból kilátás nyílik a tengerre. Javaslom, hogy tartsák nyitva az ablakokat, ha a jó tengeri levegő miatt érkeztek ide.

– Aha – prüszkölt a férfi gúnyosan.

Sarah nem tudta, hogyan reagáljon.

– Nos, akkor szóljanak, ha bármi kérdésük van, vagy szükségük van valamire az itt-tartózkodásuk alatt!

A lány bevágtatott a szobába, és nem túl udvariasan becsapta maga mögött az ajtót. A férfi összerezzent, majd felpillantott Sarah-ra.

– Elnézését kérem!

– Nem tesz semmit.

– Gondolom, magának nincs lánya.

– Nincs. De van egy húgom, aki nem sokkal idősebb.

– Akkor bizonyára megérti.

Sarah bólintott. Ahogy ott állt a férfi mellett a szűkös szobában, észrevette, hogy a vendégüknek finom, friss és kissé fűszeres illata van. Ez meglepő volt, tekintve, hogy milyen sokat utaztak.

A férfi a hangszertokra mutatott.

– Nem bánja, ha játszom egy kicsit? Meg majd néha máskor is?

A lány érdeklődve kérdezte.

– Mi ez?

– Egy skót gitár.

– Egyáltalán nem bánom, érezze otthon magát.

A férfi szemében valami megcsillant, de nem mondott semmi többet.

Sarah hátrálva elindult az ajtó felé.

– Akkor rögtön hozom a teáját.

– Ha gondolja, Effie-nek hozhat, nekem csak pihenésre és egy kis magányra van szükségem.

Az elutasítás fájt a lánynak, noha egyáltalán nem kellett volna így éreznie.

– Természetesen, ne haragudjon!

Sarkon fordult, és önmagát korholva kiment a szobából. Az emberek nem azért jönnek a vendégházba, hogy barátságot kössenek a szállásadóval. Azért vannak itt, mert egy tiszta, nyugodt szállást szeretnének.

Sarah azzal nyugtatta magát, hogy idővel hozzászokik az új szerepéhez. Végső soron ez most olyan helyzet, mintha a saját otthona úrnője lenne, vagy legalábbis háziasszonya.

Mindig is úgy tervezte, hogy férjhez megy, és lesz egy saját otthona – de aztán Peter meghalt. Most viszont arra volt ítélve, hogy vénlány maradjon, és a családját szolgálja.

Mégis amikor elsétált, a tengerzöld szempárra gondolt.

Harmadik fejezet

„Mrs. Wellard (egykori streathami lakos) tisztelettel tudatja a barátaival, a nemességgel, az úri középosztállyal és az idelátogatókkal, hogy többé nem tart betegeknek felolvasást.”

Brighton Herald, 1830 körül

Legalább közel van, és valószínűleg senkivel nem fogok találkozni útközben.

Viola fájdalmas pillantást vetett a tükörbe, megigazította vörösesbarna haját, majd feltette a főkötőjét, és indulni készült.

Ajakhasadékkal született, amit a köznyelvben nyúlszájnak neveznek, de ezt a kifejezést ki nem állhatta.

Az anyja gyakran próbálta megnyugtatni azzal, hogy a sebhely, ami az orrlyuka közepétől a szájáig futott, amivel megrövidült a felső ajka, alig észrevehető. De Viola tudta, hogy nem látja őt reálisan, hanem az anyák elfogultságával szemléli. Amikor tükörbe nézett, ő nem látott mást, csak a hibákat. Számára a hosszanti sebhely örök emléke a gyerekkori rendellenességének, a torz ajkat pedig csúnyának találta.

Amikor kisgyerek volt, az emberek vagy megbámulták, vagy gyorsan elkapták róla a pillantásukat. Úgyhogy elkezdett fátylas kalapokat és főkötőket hordani, hogy eltakarja az arcát, valahányszor el kell mennie otthonról.

Élénken élt az emlékezetében, amikor az egyik fiú a faluból felnyomta a saját ajkát, és az ő akkori selypítését utánozta. A nővére, Emily, meglepő erővel vágta a földhöz a gyereket. Egy másik alkalommal pedig egy várandós nő felsikoltott és elrohant, amikor meglátta.

Sokan még mindig hittek abban a régi babonában, hogy a nyúlszájat úgy lehet elkapni, ha egy terhes nő meglát valakit ezzel a betegséggel. Vagy ha az ember előtt elszalad egy vadnyúl, amitől a magzat nyúlszerűvé változik. Mások azt gondolták, a szifilisz okozza. Megint mások átoknak nevezték.

Viola egyszer megkérdezte a szüleit, mi okozta a rendellenességét. Az anyja elismerte, hogy egyszer látott egy lányt ilyen állapotban, és hosszasan bámulta. Egyszerre sajnálta és csodálta, és baljós előérzet telepedett rá.

– Akkor a te hibád, hogy ilyen vagyok! – okolta Viola.

Tudta, hogy ez kegyetlenség tőle, de mindenképp szeretett volna valakit hibáztatni. Ó, miért is született ilyennek?! Mama hibája volt, Istené vagy a sajátja?

Viola egy utolsó pillantást vetett a tükörképére, majd az arcába húzta a fátylat, és sarkon fordult.

A bejárati ajtónál Sarah megsimogatta a vállát.

– Georgie veled megy. Ha a zsémbes öregember udvariatlan veled, vagy bármilyen módon megfenyeget, azonnal gyere el! Rendben van? Majd találunk neked valami más feladatot.

Viola bólintott, és kilépett a házból. A keze izzadt a kesztyűben.

A házuk a tengerre nézett. Mögötte fákkal félig eltakarva állt a szomszéd háza, beljebb, a szárazföld felé pedig Baynes tábornok birtoka.

Georgianával együtt tették meg a rövid távolságot, egyenesen a Glen Lane-en, majd ráfordultak a fákkal szegélyezett útra. Amikor elérkeztek egy alacsony kovácsoltvas kapuhoz, lenyomta a kilincset, mire az ajtó fémes csikorgással kinyílt. Viola továbbhaladt a Nyugati Orom bejárata felé, és közben érezte, hogy a szíve majd kiugrik a helyéről.

Mégis mit csinál?

Georgiana tétovázva lemaradt a kóbor kutyával, aki mindenhová elkísérte.

– Biztosan jó helyre jöttünk?

Viola mereven bólintott, és erőt vett magán, majd bekopogott. Hiba volt. Gyorsan sarkon kéne fordulniuk, és elszaladni, mielőtt valaki kinyitja.

Kinyílt az ajtó.

Most már késő.

– Igen? Segíthetek? – Egy ősz hajú férfi állt a küszöbön. Külsőre igazi úriembernek tűnt, és egyáltalán nem látszott mérgesnek.

– Én csak… A hirdetés miatt jöttem – dadogta Viola. – Ha most mégsem alkalmas önnek, akkor…

– Természetesen alkalmas. Épp időben jött, már vártam magát.

Ha egy szolgáló nyitott volna ajtót, még udvariasan visszaléphetett volna, de így, hogy a házigazda áll itt…

– Jöjjön csak be! – Szélesebbre tárta az ajtót, majd Georgianára pillantott. – A kísérője is szeretne bejönni?

– Ő a húgom – válaszolta Viola elhaló hangon.

– Megvárhatnálak itt kint, Vi? – kérdezte Georgie. – Olyan szép napunk van, és Ropi játszani szeretne.

Viola az idős férfira pillantott. Vajon biztonságban lesz vele? Egyértelműen úriembernek tűnt.

Mintha csak olvasna a lány gondolataiban, a férfi megszólalt:

– Az ablakok nyitva vannak. Bármikor kiszólhat a testvérének.

Viola bólintott.

– Rendben van.

A férfi intett, hogy lépjen be. Ápolt külsejével, egyenes testtartásával és ragyogó szemével egyáltalán nem tűnt betegnek.

Viola nem vette le a fátylát, és egy pillanatra megvakult, ahogy a napfényről belépett a viszonylag sötét előszobába.

A férfi fürge léptekkel haladt előtte a folyosón, és mutatta az utat.

Viola követte a közeli nappaliba, és amikor a szeme hozzászokott a fényviszonyokhoz, észrevette, hogy a berendezés meglehetősen spártai. Egy nyitott ajtón keresztül belátott a már jóval hagyományosabb szalonba, ahol egy zongora állt.

– Kérem, foglaljon helyet! – mutatott a férfi a nappaliban lévő kanapé felé.

Viola leült az öreg párnára, a férfi pedig leereszkedett egy karosszékbe.

A lány fátylát vizsgálta, szólásra nyitotta a száját, de végül nem mondott semmit.

– Bocsásson meg, uram, de a hirdetésben az állt, hogy betegeknek olvasok fel. Maga azonban nem tűnik annak – mondta végül a lány.

– Köszönöm, és igaza van. Nem nekem van szükségem a felolvasásra. A fiam, Hutton őrnagy megsebesült Indiában, a fej- és szemsérülései még nem gyógyultak be, ami miatt nehezen olvas.

– Ó! – Viola szája kiszáradt, és összeszorult a gyomra. Amikor Emily előhozakodott ezzel az ötlettel, egy idős úrhölgyre számított, vagy legalábbis egy jómodorú nagyapára, akinek már romlik a látása. Semmiképp sem egy sebesült katonatisztre. Látva a tépelődését, Mr. Hutton hozzátette:

– Nem annyira… Nos, nem annyira borzasztó látvány, ha emiatt aggódik. A fiú arca féloldalt megégett, de semmi tragikus. És a fél szeme még be van kötve.

– Nem… Nem ezen gondolkodtam.

– Attól tartok, van egy stílusa. És néha nem beszél túl kifinomultan.

– Nagy fájdalmai vannak?

– Nem mintha beismerné. Azt hiszem, egy hölgy társaságában nagyobb önuralmat fog tanúsítani, és nem zúdítja rá önre a kellemetlenkedéseit, amit nekünk tartogat.

– Önöknek? – kérdezte csodálkozva, mivel nem találkozott mással a házban.

– Van egy ápolója, azaz tisztiszolgája. És még néhány szolgáló, akik, azt hiszem, azt mondaná rájuk, hogy birkatürelemmel bírnak. És a kisebbik fiam, vagyis az öccse bármelyik nap megérkezhet.

– Értem.

– Arra gondoltam, kezdésnek jöhetne napi egy órára. Természetesen a vasárnapok kivételével – ezután megmondta, milyen óradíjra gondolt. – Ez megfelelne önnek?

Több volt, mint amennyit elképzelt. Ebből bőven ki tudnak fizetni egy szobalányt, és még marad is.

– Igen, ez több mint méltányos.

– Rendben. Higgye el, meg fog dolgozni érte. De nincs értelme húzni az időt, odavezetem hozzá.

A férfi felállt, és a lányt egy földszinti szobához kísérte a folyosó végén. Amikor odaértek a csukott ajtó elé, Mr. Hutton a lány felé fordult, és lehalkította a hangját.

– Figyelmeztetem, elképzelhető, hogy az elején nem reagál majd jól a jelenlétére, de ez idővel változik.

Viola kissé aggódva nézett a férfira a fátyol hálóján keresztül.

– Nem is tudja, hogy itt vagyok?

Mr. Hutton megrázta a fejét.

– A fiam helyett válaszoltam az ön hirdetésére. Néha azok, akiknek segítségre van szükségük, túl makacsok ahhoz, hogy jelezzék. Ezt bizonyára megérti.

– De ha…

Viola tiltakozása félbemaradt, mert Mr. Hutton közben bekopogott, majd kinyitotta az ajtót.

A szobában félhomály uralkodott, a spaletták szinte teljesen elzárták a fényt, csak egy vékony napsugár és egy kis friss levegő szivárgott be az egyik félig nyitott ablakon keresztül. Az ajtó mellett egy rendetlen íróasztal állt. A szoba túloldalán egy alak feküdt az ágyban, ami olyan volt, mint az anyjáé, csak az ágy függönye kevésbé volt díszes. A benne fekvő férfi elegáns úri köntöst viselt. Ahogy az apja is mondta, a fél szemét fehér kötés fedte. A lány észrevette, hogy sötét haja van, de a gyenge világításban nehéz volt kivenni az arcvonásait.

– Most mi van? – morgott a fekvő férfi.

– Jó reggelt, Jack! Vendéged érkezett, úgyhogy kérlek, viseld jól magad.

– Bárki is az, küldd csak el!

Mr. Hutton bocsánatkérő pillantást vetett Violára.

– Késő, már itt van.

– Megmondtam, hogy nem fogadok látogatókat.

– Miss Summers nem látogató, azért jött, hogy felolvasson neked.

– Nem vagyok már gyerek.

– Nem, de az újságkupacokon már áll a por, és rengeteg leveled van, amire nem válaszoltál.

– A többségük úgyis biztos haszontalan badarság.

Az apja az ablakhoz lépett.

– Kinyithatom a spalettákat, hogy jobban láss?

– Hagyd becsukva!

– Jól van. Akkor magukra hagyom önöket. – Mr. Hutton kisietett a szobából, mintha csak attól félne, hogy valaki mindjárt rálő.

Ahogy kiment, Viola a betegre nézett, látta, hogy a férfi felemel egy üveg borostyánszínű folyadékot, majd felé pillant, és hirtelen elkapja a tekintetét, látszólag meggondolta magát.

– Nagyon bölcsen tette, hogy akkorra szervezte ezt a látogatást, amikor Armaan nincs itt.

– Ki az az Armaan? A komornyikja? Várjon csak, az apja említett egy tisztiszolgát.

A férfi megrázta a fejét, és összerezzent a mozdulattól.

– Armaan a barátom. Együtt szolgáltunk Indiában. Megmentette az életemet. Kivonszolt egy égő épületből.

– Ó, bocsásson meg!

– Gyakran feltételezik ezt. Még az apám is elkövette ezt a hibát. Mindenesetre, ha ő nyitott volna ajtót, minden bizonnyal visszavonulót fújt volna magának. Mit mondott, hogy hívják?

Viola hátrahőkölt a hirtelen kérdés hallatán.

– M-miss Summers. – Határozott kísérletet tett, hogy lenyugodjon, és uralkodjon a hangján.

– Summers… – ismételte meg a férfi homlokráncolva. – Így hívják azt az átkozott családot, akik egy közönséges fogadóvá züllesztik a szomszéd házat.

Viola felszegte az állát.

– Jobban szeretjük a vendégház kifejezést.

A férfi fújtatott.

– Tudja, pontosan azért vettem ezt a birtokot, mert ilyen félreeső helyen van. Az ingatlanügynök biztosított, hogy a környék csendes, a szomszéd házak magántulajdonban vannak, és a többségük csak a szezonban lakott.

– Változtak a dolgok.

– Miféle dolgok?

– Meghalt az apánk.? Spórolnunk kell.

– Az én káromra.

– Nem gondolom…

– Mi a keresztneve?

A lány hátrahajtotta a fejét.

– Viola, de…

– Nem, nem így hívták. – A férfi összevonta a szemöldökét.? Már amennyit a lány látott belőle.

– A nővéremmel, Sarah-val levelezett.

– Igen, ez az a név.

Kintről ugatás és kiabálás hallatszott, mire a férfi dühösen fordult az elsötétített ablak felé.

– Mi az ördög ez a nagy lárma?

– A húgom, Georgiana odakint vár rám egy helyi kóbor kutya társaságában.

– Még egy lánytestvér? Az ég szerelmére, hányan vannak?!

– Négyen vagyunk itt.

– És az anyjuk…?

– Ő is velünk él, de ő kissé beteges.

– Akkor jobban tette volna, ha otthon marad, és neki olvas.

Viola a fejét rázta.

– Mindannyiunknak segíteni kell. Vagy a házimunkában, vagy anyagilag.

– És ön ezt választotta.

– Nos, igazából Emily osztotta ezt rám. Ő adta fel a hirdetést is helyettem.

– A negyedik testvér?

– Igen.

– Értem. Hirtelen hálásnak érzem magam, amiért nincs lánytestvérem.

Viola halk kuncogást préselt ki magából, és érezte magán a férfi tekintetét, ahogy az az ép szemével az arcát próbálja vizslatni.

– Miért visel fátylat? – kérdezte.

A lány nagyot nyelt.

– És maga miért tartja zárva a spalettákat?

– Hah! Szép visszavágás. Igazából a sebész azt javasolta, hogy maradjak sötétben, amíg gyógyulok. Nemrég vett ki egy fémszilánkot a szememből.

A sebész szó hallatára émelygés járta át Violát.

– Ha nem bírja a gyomra, inkább még most menjen el – mondta a férfi, miközben őt figyelte.

Válasz helyett Viola a hatalmas újságpapírokkal és kinyitásra váró levelekkel megrakott asztalhoz lépett.

– Az újsággal kezdjem, vagy a levelekkel?

Mivel nem érkezett válasz, a lány hátrafordult, és látta, hogy a férfi a szabadon lévő szemével őt bámulja.

– Maga idegen számomra. Miért kéne megbíznom önben, hogy elolvassa a személyes és talán bizalmas levelezésemet?

Viola vállat vont.

– Nem tudnék jó indokot mondani.

– Van legalább valami ajánlás önnél?

– Nincs. Ez az első munkám. Eddig nem voltam rákényszerítve, hogy dolgozzak.

– Esetleg egy levél a plébánosától?

– Semmi.

– Akkor legalább megnyugtathatna afelől, hogy maga egy istenfélő, hívő fiatal hölgy!

Viola megrázta a fejét, és érezte, hogy elszorul a torka. Istenfélő? Igen. Hívő? Nem.

A férfi szemében érdeklődés csillant.

– Nem hisz Istenben?

– Hiszek. Én csak… Nem szeretem minden döntését.

A férfi ismét fújtatott.

– Azt javaslom, hogy most menjen haza, és vigye magával a húgát és a kutyáját is.

– Biztosíthatom, uram, nem szoktam pletykálni. Nincs kivel.

– Hah! Kivéve a három kotnyeles nővérét, az anyját és egy egész háznyi bérlőt. Ennyi nővel a környezetében az életem minden részlete néhány órán belül bejárná az egész környéket Peak Hilltől Salcombe Hillig.

Viola összeszedte minden bátorságát, és határozottságot tettetve az újságkupac felé fordult.

– Akkor nézzük a híreket!

Levette a felső lapokat.

– Mit szólna az Exeteri Hírmondóhoz? Vagy jobban szereti a londoni lapokat?

– Nincs valami Derbyshire-ből?

– Itt van – emelt fel egy újabb lapot, és végigfutotta a tartalmát. – Mi érdekli? Gabonaárak, vagy házasságkötések és születések?

– Ha már mindenképp a piacról olvas, kérem, ne a házassági piacról!

Viola elkezdte felolvasni a szöveget a Gabonapiac felirat alatt:

E hónap huszonegyedikén a kikötőink ismét bezárnak a külföldi búza, zab és bab behozatala előtt. Szerdán az angol búza negyedhordónként egy shillinggel, a zab és a fehér borsó két egész shillinggel volt olcsóbb.

Megállt, és felnézett az újságból.

– Miért pont Derbyshire érdekli, ha megkérdezhetem?

– Nem kérdezheti meg.

– Maga is a tengeri levegő miatt jött ide, akárcsak mi?

A férfi nem válaszolt.

– Folytassam a cukor-, a komló- és a bőrárakkal?

– Nem kell. Már teljes mértékig felmértem az olvasási készségeit. Biztosíthatom, hogy szépen beszél.

Furcsa melegség öntötte el Viola szívét.

– Köszönöm. Sokat dolgoztam rajta. – Többet, mint azt bárki gondolná.

– Ugyanakkor beszélhetne hangosabban – tette hozzá. – Legalábbis, ha továbbra is olyan messze szándékozik maradni.

A lány átvágott a szobán, és leült egy karosszékbe, közelebb az ágyhoz. Most, hogy közelebb volt, megpillantotta a hegeket a férfi arcán, és megállapította, mennyire sötétnek tűnik a haja a fehér párnákon. De a szeme színét nem tudta kivenni. Semmiképp sem barna. Talán zöld vagy szürke? A korát is nehéz volt megállapítani. Talán harminc?

Ezt követően a száműzött Napóleonról választott ki egy cikket.

A császár egészségét a legkevésbé sem befolyásolta a sok méltatlan nehézség, amit el kellett szenvednie, és lelkileg sem tört meg. A szigeten fertőző láz tombol, amit a városi főparancsnok és sok más lakos is elkapott, de a császár továbbra is egészséges.

Hutton őrnagy megint fújtatott.

– Miért nem lep meg? Az öreg diktátor egészséges marad, miközben az őt őrző embereink szenvednek és meghalnak.

Viola egy kicsit tovább olvasta a híradást, majd felkelt, hogy visszategye az újságot a kupacba.

– Letelt az egy óra, uram.

A férfi röviden bólintott.

– Ne feledje, tartsák távol a vendégeiket a birtokomtól!

Figyelmen kívül hagyva a megjegyzését, Viola elindult kifelé, és közben azt gondolta: Öreg diktátor, tényleg.

Végül úgy döntöttek, hogy heti öt alkalommal szolgálnak fel vacsorát a vendégek számára, hogy ne terheljék túl Mrs. Besley-t. Miss Stirling ezt észszerű döntésnek gondolta, tekintve, hogy a városban volt máshol is lehetőség vacsorázni.

Végül este hat órában maradtak, ami tökéletes kompromisszum a vidéki korai vacsora és a divatos városi éjszakázás között.

Abban is megegyeztek, hogy a lányok felváltva felügyelik a felszolgálást, és segítenek Jessie-nek, amiben csak kell. Viola nem volt hajlandó pincérkedni, ezért ő a mamával vacsorázott a szobájában. Legalább így társaságot biztosít neki, és fel tudja vinni maguknak a tálcákat, majd le is viszi vacsora után. Ez is valami, gondolta Sarah, bár magában elismerte, hogy ez nem túl igazságos a többiekkel szemben.

Sarah idegesen készülődött az első vacsora előtt, amelyet az új vendégeknek, Mr. és Miss Henshallnak szolgáltak fel. Az étlap meglehetősen egyszerű volt. Az ételeket francia módra tálalták, mint egy családi ebédnél: grillezett makréla, hátszínpite és spenót került a tálra, desszertnek pedig sült rizspuding.

Reménykedett benne, hogy megfelel az elvárásaiknak, és talán még a tetszésüket is elnyerni.

Az apa-lánya páros kellemetlenül csendes volt vacsora közben. Mr. Henshall néhányszor megpróbált beszédbe elegyedni a lánnyal, Effie-vel, de a lány továbbra is hallgatag volt, és mogorva, úgyhogy a férfi hamar feladta.

Sarah bizonytalanul ugrált Jessie körül, néha segített újratölteni egy poharat, máskor elvett egy üres tálcát. Azt feltételezte, hogy a vendégek szívesebben ülnének egyedül, ahelyett hogy a családdal kéne erőltetett beszélgetést folytatniuk.

Ehelyett azok ketten egy szót sem szóltak egymáshoz, amitől az egész helyzet még kínosabb lett. Azzal nyugtatta magát, hogy a helyzet változni fog, ha lesz több vendégük. Remélhetőleg hamarosan.

Néhány órával később, miután segített kitakarítani az étkezőt, és gondoskodott róla, hogy minden készen álljon a másnapi reggelihez, Sarah felment az emeletre, hogy visszavonuljon éjszakára. Útközben hallotta, hogy Mr. Henshall halkan gitározik. Mire lefeküdt aludni, a zene elhalt, és az egész ház hallgatásba burkolózott.

Sarah gyorsan elaludt, kimerült volt az első vendégek fogadásával járó rengeteg munkától és idegeskedéstől. Úgy érezte, akár napokig bírna aludni.

Sajnos másnap reggel valami korán felébresztette, odakint még sötét volt. Már abba is rossz volt belegondolni, hogy korábban kellett kelnie, és segítenie a reggeli előkészületekben, de hogy a nap előtt felkelni?

Sarah felnyögött és oldalra fordult, de a távolból ajtócsapódást hallott. Jól emlékezett rá, hogy bezárta az ajtót, mielőtt lefeküdt, úgyhogy valaki biztos elhagyta a házat. De ki megy el otthonról ilyen korán? Csak reménykedett, hogy nem besurranni próbált valaki.

Újabb nyögés kíséretében félretolta az ágyneműt, felkelt, és az ablakhoz sétált.

Az éjszakai ég a hajnal közeledtével lassan halványszürkévé változott. Egy cilinderes, felhajtott gallérú nagykabátos férfi lépett ki a házból. Mielőtt átment az úton, oldalra fordította a fejét, hogy meggyőződjön arról, nem jön-e valamilyen jármű, így Sarah oldalról megnézhette az arcát.

Mr. Henshall volt az. Miért van ilyenkor ébren? És hová megy teljesen egyedül?

Kellemetlen érzés szállta meg arra a gondolatra, hogy a férfi egyedül hagyta a lányát. És ekkor rájött, hogy bár belülről ki tudta nyitni az ajtót, hogy kimenjen, de kívülről nem tudja visszazárni kulcs nélkül.

Sidmouth meglehetősen biztonságos hely, és már majdnem reggel van. De mégsem örült ennek.

Sarah felsóhajtott. Annyira jó lenne aludni! Ellenállt a meleg ágy csábító kísértésének, és öltözködni kezdett. Egy újabb fárasztó nap állt előtte.

{1} A kötetben előforduló bibliai idézeteket a Szent István Társulati Biblia fordításában közöljük. – A szerk.

{2} A fejezeteket bevezető, a fordító megadásával külön nem jelölt idézeteket minden esetben a kötet fordítójának tolmácsolásában közöljük. – A szerk.