Borítószöveg

A férfi szerint minden előre meg van írva.

A nő szerint minden megírandóHat hónappal ezelőtt, 2010. április 12-én hároméves kislányomat, Carrie Conwayt elrabolták, miközben bújócskáztunk a Williamsburgben található lakásomban.

Így kezdődik a nyilvánosságtól elzárkózó írónő, Flora Conway története. Carrie eltűnésére nincs magyarázat. A lakás összes ajtaja és ablaka zárva volt, a régi New York-i bérház biztonságikamera-felvételein behatolásnak semmi nyoma. A rendőrségi nyomozás eredménytelenül zárul.

Mindeközben az Atlanti-óceán túlpartján, egy pusztulásnak indult házban magányosan gyötrődik a megtört szívű író. A rejtély kulcsa nála van. Flora mindent megtesz, hogy megtalálja.

Ha az ember a nap jó részében egy kitalált világban kalandozik, nem egykönnyen találja meg a visszavezető utat. És szédeleg a két világ közti határvidéken.

„Az irodalmi alkotások erejéről szóló fondorlatos és derűs történet. Ez Guillaume Musso egyik legszemélyesebb regénye. És az egyik legjobbja is.” – Le Parisien

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Guillaume Musso: La vie est un roman

Calmann-Lévy, 2020, Párizs

Copyright © Calmann-Lévy, 2020

All rights reserved.

Hungarian translation © 2021 Füsi Lídia

Magyar kiadás © 2021 Park Könyvkiadó, Budapest

Illusztráció © Matthieu Forichon

Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978-963-355-742-6

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette Bognár Róbert

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nathannak

Június 3., szombat, délelőtt fél tizenegy

Pánik. Ma délután el akarom kezdeni a regényt. Már két hete készülök rá. Az utóbbi tíz napban együtt éltem a szereplőimmel, együtt lélegeztem velük. Kihegyeztem négy tucat új ceruzát, de úgy remegett a kezem, hogy be kellett vennem egy fél nyugtatót. Menni fog? (…) Egyelőre be vagyok
rezelve, és mint mindig, csábít a gondolat, hogy halogassam a dolgot, sőt hogy soha többé ne írjak.

GEORGES SIMENON:

Amikor öreg voltam

Flora Conway walesi írónő nyerte a Kafka-díjat

AFP, 2009. október 20.

Az évente kiadott rangos irodalmi életműdíjat idén a nyilvánosságot kerülő, 39 éves írónő nyerte el.

A szociofóbiában szenvedő Flora Conway, aki nyilatkozatai alapján gyűlöli a tömeget, az utazást és az újságírókat, nem jelent meg kedd este a prágai városháza dísztermében megrendezett díjkiosztó ünnepségen. Az írónő nevében kiadója, Fantine de Vilatte vette át a díjat, amely a prágai Franz Kafka-szobor bronzmásolata mellett 10 000 dollárral jár. „Beszéltem telefonon Florával. Hálásan köszöni önöknek az elismerést. Különösen pedig azért szerez örömet neki ez a díj, mert Kafka munkássága mindig is elgondolkodtató ihletforrás volt számára, és örök csodálattal tiszteleg előtte” – tolmácsolta a díjazott szavait a kiadója.

A Franz Kafka Társaság és Prága városa által adományozott elismeréssel 2001 óta jutalmaznak egy-egy szerzőt, a díj odaítéléséről nemzetközi zsűri dönt. Az eddigi díjazottak között Philip Roth, Václav Havel, Peter Handke és Haruki Murakami nevével találkozhatunk.

Flora Conway a 2004-ben kiadott Lány a Labirintusban című ambiciózus első regényével üstökösként robbant be az irodalomba. A kritikusok által azonnal klasszikusnak kikiáltott, több mint húsz nyelvre lefordított történet a World Trade Center elleni merénylet előestéjén játszódik, szereplői New York-iak, akiknek sorsa a Bowery negyedben található Labyrinthe bárban keresztezi egymást, abban a bárban, ahol Flora Conway könyve megjelenése előtt pincérnőként dolgozott. Első regényét két további kiadása követte, A Nash-egyensúly és a Kihűlt érzelmek, amelyekkel egyértelműen a 21. század elejének egyik meghatározó regényírójává vált.

Köszönőbeszédében Fantine de Vilatte örömmel jelentette be, hogy hamarosan egy újabb regény megjelenése várható. A hír futótűzként terjedt el az irodalmi világban, ahol egy újabb Conway-mű megjelenése eseményszámba megy.

Az írónőt pedig továbbra is a titokzatosság fátyla lengi körül. Kilétét nem titkolja ugyan, de Flora Conway soha nem szerepel a televízióban, nem vesz részt rádióműsorokban, kiadója pedig mindig ugyanazt a portréképet jelenteti meg róla.

Könyvei megjelenésének alkalmából beéri egy-egy apránként adagolt, e-mailben adott interjúval. Flora Conway többször is kijelentette, hogy nem kér az ismertséggel járó korlátokból és képmutatásból. Nemrégiben a The Guardian hasábjain fejtette ki, hogy nem kíván az általa mélyen megvetett médiacirkuszban részt vállalni, hozzátéve, hogy pontosan azért ír regényeket, hogy „kimeneküljön ebből a képernyőkkel elárasztott, de éleslátásától megfosztott világból”.

Ugyanerre az elhatározásra jutottak egyébként más kortárs művészek is, Banksy, Invader, a Daft Punk elektronikus duó és az olasz regényíró, Elena Ferrante, aki számára inkognitója annak az eszköze, hogy magát a művet, és ne az alkotó személyét helyezze az előtérbe. „Ha már egyszer kiadták, a könyv önmagában elég”, vélekedik Flora Conway.

Egyesek kétségkívül arra számítottak, hogy a Franz Kafka-díj elnyerése elegendő ok lesz rá, hogy az írónő végre előbújjon New York-i odújából. Nos, ők ezúttal is hoppon maradtak.

Blandine Samson

LÁNY A LABIRINTUSBAN

1
Bújócska

A szemünk előtt lejátszódó

történelmet kellene

legtisztábban látnunk,

mégis ez a leghomályosabb.

JULIAN BARNES

1.

Brooklyn, 2010 ősze

Fél évvel ezelőtt, 2010. április 12-én hároméves kislányomat, Carrie Conwayt elrabolták, miközben bújócskáztunk a Williamsburgben található lakásomban.

Szép idő volt, napsütéses, tiszta égbolt, mint amilyennel tavasszal gyakran megörvendezteti lakóit New York városa. Szokásomhoz híven gyalog mentem Carrie-ért az óvodába, a McCarren Parkban lévő Montessori Schoolba. Hazafelé megálltunk Marcellónál, gyümölcskompótot és citromos cannolit vettünk, Carrie pedig befalt mindent, miközben vidáman ugrándozott a babakocsija mellett.

Amikor hazaértünk a Berry Street 396.-ban található Lancaster Buildingbe, az előcsarnokban az új portásunk, Trevor Fuller Jones – akit nem egészen három hete vettek fel a posztra – mézes-szezámmagos nyalókával kedveskedett Carrie-nek, és megígértette vele, hogy nem eszi meg azonnal. Aztán még azt is mondta neki, hogy milyen szerencsés, hogy a mamája regényíró, mert biztosan szép meséket mesél lefekvés előtt. Nevetve megjegyeztem, hogy ha ilyeneket mond, akkor még egyetlen könyvemet sem nyitotta ki, és ő ezt meg sem próbálta tagadni. „Hát ez így van, nincs énnekem időm olvasni, Mrs. Conway” – állította. „Talán inkább sajnálja az időt olvasásra, Trevor” – válaszoltam, miközben a liftajtó bezárult.

Rituálénk szerint felemeltem Carrie-t, hogy megnyomhassa a legfelső, azaz a hatodik emelet gombját. A fülke fémes csikorgást hallatva megremegett, de ettől már egyikünk sem ijedt meg. A Lancaster egy felújítás alatt álló, régi, vasszerkezetes épület. Bámulatos palota, homlokzatán korinthoszi oszlopok fogják közre a széles ablakokat. Régebben egy játékgyár raktáraként működött. Az ipari tevékenység megszüntetése után az épület a hetvenes évek végétől közel harminc éven át állt elhagyatva és gazdátlanul, aztán amikor tömegek kezdtek Brooklynba költözni, lakóházzá alakították.

Amint beléptünk a lakásba, Carrie levette aprócska tornacipőjét, és belebújt halvány rózsaszín, bolyhos-bojtos papucsába. Elkísért a lemezjátszóhoz, figyelmesen nézte, ahogy felteszek egy lemezt – Ravel G-dúr zongoraversenyének második tételéhez illesztettem a hangszedőt –, és közben tapsikolt, annyira örült, hogy mindjárt megszólal a zene. Nem tágított mellőlem, a sarkamban toporogva kivárta, míg befejezem a teregetést, aztán bújócskázni hívott.

Mind közül ez volt a legkedvesebb játéka. Valósággal megbabonázta.

Egyéves korában Carrie úgy kukucskázott, hogy szétterpesztett ujjú kis kezecskéivel eltakarta a szemét, de fél szemmel mindig figyelt. Amikor pedig néhány másodperc múlva, mintha csak visszavarázsolták volna, újra meglátta az arcomat, gurgulázó kacagással nyugtázta, hogy megvagyok. Idővel aztán igazi bújócskabajnok vált belőle. A függöny mögé bújt, a dohányzóasztal alá, de mindig kilógott vagy a lábfeje, vagy a könyöke, esetleg nem húzta be eléggé maga alá a lábát, és így árulta el a rejtekét. Néha pedig, ha már túl hosszú ideje keresgéltem, türelmetlenségében integetett, hogy végre megtaláljam.

Ahogy Carrie nőtt, a játék egyre bonyolultabb lett. A bújócskához a lakás más helyiségeit is birtokba vette, most már szinte bárhol kereshettem: az ajtó mögé rejtőzött, a fürdőkádba kucorodott, meglapult a takaró alatt, bekúszott az ágya alá.

A szabályok is változtak. Komoly dolog lett a játékból.

A fal felé fordulva kell jól hallhatóan és tagoltan húszig elszámolnom, mielőtt a keresésére indulok.

Azon az április 12-i délutánon is így tettem, miközben a felhőkarcolók mögül ragyogó napfény fantasztikus, meleg fénnyel árasztotta el a lakást.

– Mama, ne csalj! – pirított rám, pedig a szabálynak megfelelően csináltam mindent.

Két tenyeremet a szememre tapasztva egyenletes tempóban hangosan számoltam, se túl gyorsan, se túl lassan.

– Egy, kettő, három, négy, öt…

Ma is hallom apró lépteinek hangját, ahogy a parkettán óvakodik. Carrie kimegy a szobából. Hallom, ahogy a nappalin áthaladva nekimegy a hatalmas ablakkal szembeállított Eames fotelnek.

– …hat, hét, nyolc, kilenc, tíz…

Kellemes idő volt. A gondolataim ide-oda cikáztak a nappaliból felém szálló kristálytiszta hangjegyek szárnyán. Ez a kedvenc részem az adagio tételből. Ahogy az angolkürt és a zongora beszélget egymással.

– …tizenegy, tizenkettő, tizenhárom, tizennégy, tizenöt…

Egy hosszabb frázis, soha nem akar véget érni, olyan, mint a csendesen és egyenletesen aláhulló langyos eső.

– …tizenhat, tizenhét, tizennyolc, tizenkilenc és húsz.

Nyisd ki a szemed.

2.

Kinyitottam a szemem, és kimentem a szobából.

– Aki bújt, aki nem, megyek!

Játszottam a szerepemet. Nevetve követtem a lányom által kijelölt ösvényt. Minden helyiségbe bementem, és kedélyesen tudósítottam próbálkozásaim eredménytelenségéről:

– Carrie nincs a párna alatt… Nem találom Carrie-t a kanapé mögött sem…

A pszichológusok szerint a bújócska nevelő célzatú játék: abban segít, hogy a gyermek pozitívan élje meg a szeparációt. Azáltal, hogy rendszeresen gyakoroljuk a megjátszott, átmeneti időre szóló elválást, a kisgyermek próbára teheti a szülőkhöz fűződő kötelék erősségét. A megfelelő hatás eléréséhez a játékot valódi dramaturgia szerint kell lefolytatni, és nagyon rövid idő alatt érzelmek széles skáláját kell megélnünk: izgalom, várakozás és egy csipet ijedelem a viszontlátás boldogsága előtt.

Ezeknek az érzelmeknek a kibontakoztatásához az kell, hogy elnyújtsuk az örömet, és megfelelő ideig fenn tudjuk tartani a feszültséget. Többnyire persze már az előtt tudtam, hogy Carrie hol talált magának búvóhelyet, mielőtt kinyitottam volna a szemem. De most nem így volt. És pár percnyi színészkedés után úgy döntöttem, hogy nem játszom tovább, hanem a lányom keresésére indulok. Komolyan.

Annak ellenére, hogy nagy a lakásom – kétszáz négyzetméteres üvegkocka az épület nyugati sarkában –, a lehetséges búvóhelyek száma nem végtelen. A lakást néhány hónapja vettem, a szerzői jogdíjból származó minden pénzemet belefektettem. A Lancaster ingatlanprojektre azonnal lecsaptak a lakást keresők, és bár a teljes felújítás még nem fejeződött be, az általam kinézett otthon az utolsó megvásárolható egység volt a házban. Első látogatásom alkalmával azonnal beleszerettem a helybe, és hogy minél előbb beköltözhessek, még arra is hajlandó voltam, hogy kenőpénzt fizessek az ingatlanfejlesztőnek. Amikor pedig végül birtokba vehettem az otthonomat, minden olyan falat kiüttettem, amit lehetett, mézszínű hajópadlót rakattam le, és minimalista stílusban berendezett loftlakássá alakítottam.

A legutolsó bújocskapartik alkalmával Carrie már nagyon rafinált búvóhelyeket talált: beszuszakolta magát a szárítógép mögé vagy a takarítóeszközöket rejtő szekrénybe.

Türelmesen, bár kicsit azért már aggódva tettem tűvé a lakást, minden bútor mögé benéztem. Aztán elölről kezdtem a kutatást. Sietségemben véletlenül meglöktem a tölgyfa polcot, amelyen szép rendben sorakoztak a bakelitlemezek, és amelyen a lemezjátszó is volt. A hangszedő karja kiugrott a barázdák közül, a zene elhallgatott, süket csönd támadt.

Összeugrott a gyomrom.

– Rendben van, édesem, te nyertél! Gyere elő!

Kiszaladtam az előszobába. A vasalással megerősített bejárati ajtó zárja kétszer rá van fordítva. A kulcs a felső zárban, a többi kulccsal együtt, képtelenség, hogy odáig felnyújtózhasson egy ilyen kicsi gyerek.

– Carrie! Előbújhatsz, mondtam, hogy te nyertél!

Próbáltam észszerűen gondolkozni, és visszaverni a rám törő pánikrohamokat. Carrie csak a lakásban lehet. A kulcs a zárban, ha valakinek volna kulcsa az ajtóhoz, akkor sem tudná kívülről kinyitni. A hatalmas ablakok a felújítás óta nem nyithatók. Nem csak Carrie nem tudott volna kimenni a lakásból, senki be sem tudott jönni.

– Carrie! Áruld el, hová bújtál!

Levegő után kapkodtam, mintha keresztülfutottam volna a Central Parkon. Hiába nyitottam ki a számat, csak tátogtam, a levegő nem ért el a tüdőmig. Lehetetlen. Senki nem tud elpárologni csak úgy bújócskázás közben a lakásban. Ez az a játék, ami mindig jól végződik. Az eltűnést csak megjátsszák, rövid időre szól, szimbolikusan kell érteni, és a végén mindig megkerül, aki elrejtőzött. Másképp nem is lehet. Pont ez a lényeg: csak akkor bújócskázunk, ha tudjuk, hogy a másik elő fog kerülni a végén.

– Carrie, most már elég! A mama mérges!

A mama mérges volt, de leginkább félt, rettegett. Harmadszorra, negyedszerre is megnéztem minden szokásos rejtekhelyet, aztán pedig a leglehetetlenebb zugokba is bekukkantottam: a mosógép dobjába, a kéményjáratba – ami pedig már ősidők óta használaton kívül volt, le volt zárva. Félretoltam az ólomnehéz hűtőszekrényt, sőt a lakás teljes áramtalanítása után kinyitottam az álmennyezetbe épített járatot is, amit a klíma csöveinek elrejtésére alakítottak ki.

– CARRIE!

Visszhangzott az üvöltésem a lakásban, amibe még az ablaküvegek is beleremegtek. De a visszhang elült, és újra elcsendesült minden. Az égboltról a nap is eltűnt odakinn. Hideg volt. Mintha váratlanul ismét lecsapott volna ránk a tél.

Megdermedtem, izzadságtól csatakosan, az arcom könnyben ázott. Nagy nehezen összeszedtem magam, és az előszobában megtaláltam Carrie halvány rózsaszín bársony házicipőjét. A balt. Kerestem a párját, de azt is elnyelte a föld.

Ekkor döntöttem úgy, hogy felhívom a rendőrséget.

3.

Az első rendőr, aki megjelent, Mark Rutelli nyomozó volt a 90. rendőrőrsről, ahová Williamsburg északi része tartozik. A fickó úgy nézett ki, mint akinek nem sok van hátra a nyugdíjazásig. Megviseltnek látszott, a szeme pedig táskás volt, de rögtön felmérte, mennyire fontos, hogy ebben a helyzetben a lehető leggyorsabban cselekedjünk, azonnal belevetette magát a munkába. Miután még egyszer alaposan átfésülték a lakást, erősítést hívott, hogy az egész házban házkutatást tartsanak, iderendelte a nyombiztosítókat, két embert kiküldött, hogy kihallgassák a Lancaster lakóit, és a gondnoksággal együtt saját maga végignézte a biztonsági kamerafelvételeket.

A lányom hiányzó papucsa rögtön meggyőzte, hogy emberrablás ügyében folyik a nyomozás, és próbálta megindítani az ilyenkor szokásos eljárást, de az állami rendőrségnek ennél több konkrét bizonyítékra volt szüksége, mielőtt a beleegyezését adta volna.

Múlt az idő, és egyre jobban emésztettem magam. Hogyan tehetem hasznossá magam? Hogyan?! Üzenetet hagytam a kiadóm üzenetrögzítőjén: „Fantine, segíts, fogalmam sincs, mit tegyek. Carrie-nek nyoma veszett, itt van a rendőrség, nem tudom, mit csináljak, halálra aggódom magam, hívj vissza, amint tudsz!”

Brooklynra leszállt az est. Carrie nem került elő, és a New York-i rendőrség nyomozói nem találtak egyetlen értékelhető nyomot sem. Úgy tűnt, a lányom elpárolgott, felszívódott, magával ragadta a sűrű sötétbe a vérszomjas rémkirály, aki kihasználta, hogy egyetlen pillanatig nem figyeltem rá.

Este nyolckor Rutelli főnöke, Frances Richard hadnagy jelent meg a Lancaster előtt, ahová azért kellett lemennem, mert a rendőrök átkutatták a lakáshoz tartozó pincét.

– A telefonját lehallgatjuk – tájékoztatott tárgyilagosan a nő, miközben fázósan felhajtotta a ballonkabátja gallérját. Az utcát lezárták, a Barry Streeten jeges szél söpört végig. – Elképzelhető, hogy a lánya elrablói megpróbálják felvenni önnel a kapcsolatot, hogy váltságdíjat kérjenek. Most velünk kell jönnie az őrsre.

– Miért? Miből gondolják, hogy elrabolták? Az ajtó…

– Éppen ezt próbáljuk meg kideríteni, asszonyom.

A Lancaster komorló tömbjére emeltem a tekintetem.

Valami azt súgta, hogy Carrie még mindig az épületben van, és súlyos hibát követek el, ha eltávolodom tőle. Segélykérőn Rutellire néztem, de ő a főnöke pártján állt:

– Jöjjön velünk, asszonyom. Választ várunk néhány kérdésre.

Részlet Flora Conway
kihallgatási jegyzőkönyvéből

Kihallgatás időpontja: 2010. április 12., a kihallgatást vezeti: Mark Rutelli nyomozó és Frances Richard hadnagy, a kihallgatás helyszíne: 90. rendőrőrs, 211 Union Ave, Brooklyn, NY 11211.

20:18

Richard hadnagy (a jegyzeteit tanulmányozza): Ön azt mondta, hogy Carrie édesapja Romeo Filippo Bergomi, a párizsi opera táncosa, igaz?

Flora Conway: Kartáncosa.

Rutelli nyomozó: Az mit jelent?

Flora Conway: Az operai rangsorban vannak a sztárok, az első táncosok, a szólótáncosok és a kartáncosok.

Richard hdgy: Vagyis maga szerint ő egy lúzer?

Flora Conway: Nem, csak válaszoltam a kérdésére.

Richard hdgy: Bergomi úr most huszonhat éves, igaz?

Flora Conway: Gondolom, utánanézett.

Rutelli nyomozó: Igen, felvettük vele a kapcsolatot, amit magának is meg kellett volna tennie. Úgy tűnt, hogy az édesapa nagyon aggódik a lánya miatt. Azonnal repülőre ült, holnap reggelre érkezik New Yorkba.

Flora Conway: Hát akkor ez az első alkalom, hogy az édesapa nagyon aggódik a lánya miatt. Egészen mostanáig nemigen gyötrődött miatta.

Rutelli nyomozó: Haragszik rá ezért?

Flora Conway: Dehogy, nekem ez így tökéletesen megfelel.

Rutelli nyomozó: El tudja képzelni, hogy Bergomi úr vagy a környezetéből valaki bánthatta Carrie-t?

Flora Conway: Nem gondolom, de megesküdni nem esküdnék meg rá. Nem igazán ismerem őt.

Richard hdgy: Nem ismeri a gyermeke édesapját?

20:25

Rutelli nyomozó: Vannak ellenségei, asszonyom?

Flora Conway: Tudomásom szerint nincsenek.

Rutelli nyomozó: És haragosai? Akik irigylik mint ismert regényírót. Például a kevésbé szerencsés kollégái?

Flora Conway: Nekem nincsenek „kollégáim”. Nem járok irodába vagy gyárba dolgozni.

Rutelli nyomozó: De érti, hogy mire gondolok, nem? Az emberek egyre kevesebbet olvasnak. A népszerűségért nyilván meg kell dolgozni. Ez pedig biztosan feszültséget gerjeszt maguk között, nem ritka a féltékenység…

Flora Conway: Talán, de semmi olyasmi, ami miatt valaki arra vetemedne, hogy elraboljon egy gyereket.

Richard hdgy: Milyen fajta regényeket ír?

Flora Conway: Nem olyan fajtát, amilyet maga olvasna.

Rutelli nyomozó: És az olvasói? Nincs esetleg olyan elmebeteg rajongója, mint abban a könyvben, a Tortúrában? Nem szokott tolakodó rajongói levelet vagy üzenetet kapni?

Flora Conway: Nem szoktam elolvasni a rajongók által küldött leveleket, de a kiadóm biztosan olvassa őket. Tőle kérdezze!

Rutelli nyomozó: Miért nem olvassa az olvasói leveleket? Nem érdekli az olvasók véleménye?

Flora Conway: Nem.

Richard hdgy: Miért nem?

Flora Conway: Mert az olvasók úgyis azt olvassák ki az ember könyvéből, amit ki akarnak olvasni, nem pedig azt, amit írok.

20:29

Rutelli nyomozó: Jól lehet keresni regényírással?

Flora Conway: Változó.

Rutelli nyomozó: Csak mert megnéztük a bankszámláit, és nem mondhatni, hogy felveti a pénz…

Flora Conway: A lakásvásárláshoz és a felújításhoz a jogdíjból származó minden pénzemet felhasználtam.

Rutelli nyomozó: Igaz, egy ilyen lakás biztosan rengetegbe kerül.

Flora Conway: De nekem fontos volt.

Richard hdgy: Micsoda?

Flora Conway: Hogy legyenek körülöttem falak, amelyek megvédenek.

Rutelli nyomozó: Kitől?

20:34

Richard hdgy (az AFP közleményét lebegteti): Láttam, hogy a neve szerepel a sajtóban. Tudom, hogy talán nem a legalkalmasabb a pillanat, de gratulálok a Franz Kafka-díjhoz.

Flora Conway: Valóban, talán nem a legalkalmasabb a pillanat…

Richard hdgy: Ön tehát nem ment el Prágába, hogy átvegye a díjat, mert, idézem a közlemény szövegét, „szociofóbiában” szenved. Így van?

Flora Conway: …

Rutelli nyomozó: Így van, asszonyom?

Flora Conway: Szeretném tudni, mi jár a fejében, miért ilyen kérdésekkel vesztegeti az időt, ahelyett hogy…

Richard hdgy: Hol töltötte a tegnap estét? Otthon volt a kislányával?

Flora Conway: Tegnap este nem voltam otthon.

Richard hdgy: Hol volt?

Flora Conway: Bushwickban.

Rutelli nyomozó: Szép nagy az a Bushwick.

Flora Conway: A Boomerangban voltam, az egy bár a Frederick Streeten.

Richard hdgy: Elég fura, hogy egy szociofóbiában szenvedő személy pont egy bárba menjen, nem?

Flora Conway: Oké. Ezt a „szociofóbia” baromságot a kiadóm, Fantine találta ki, hogy ne kelljen találkoznom az újságírókkal meg az olvasókkal.

Rutelli nyomozó: Miért nem akar találkozni velük?

Flora Conway: Mert jobb dolgom is van.

Rutelli nyomozó: Mi?

Flora Conway: Hogy könyveket írjak, és nem az, hogy eladjam őket.

Richard hdgy: Jó, akkor most térjünk vissza a bárhoz. Ki szokott vigyázni Carrie-re, amikor ön nincs otthon?

Flora Conway: Általában egy bébiszitter. Vagy Fantine, ha nincs más megoldás.

Rutelli nyomozó: És tegnap, amíg maga a Boomerangban volt?

Flora Conway: Jött egy bébiszitter.

Rutelli nyomozó: Mi a neve?

Flora Conway: Fogalmam sincs. Egy bébiszitter-közvetítő irodának szoktam szólni, de soha nem küldik kétszer ugyanazt a lányt.

20:35

Rutelli nyomozó: És abban a Boomerang nevű bárban mit csinált?

Flora Conway: Amit általában a bárban szoktak csinálni az emberek.

Rutelli nyomozó: Iszogatott?

Richard hdgy: Férfiakkal flörtölt?

Flora Conway: Ez a munkám része.

Rutelli nyomozó: A munkája része az iszogatás?

Richard hdgy: És a férfiakkal való flörtölgetés?

Flora Conway: Az én munkám abból áll, hogy elmegyek helyekre, megfigyelem az embereket, beszélgetek velük, megpróbálok a közelükbe férkőzni, és rájönni, hogy milyen titkaik vannak. Ebből táplálkozik az írói munkám.

Richard hdgy: Találkozott valakivel tegnap este?

Flora Conway: Nem igazán világos, hogy ez mennyiben…

Richard hdgy: Egy férfi társaságában távozott a bárból?

Flora Conway: Igen.

Rutelli nyomozó: Mi a neve az illetőnek?

Flora Conway: Hassan.

Rutelli nyomozó: Milyen Hassan?

Flora Conway: Nem tudom.

Rutelli nyomozó: Hová mentek?

Flora Conway: A lakásomra.

Richard hdgy: Szexuális kapcsolatot létesített vele?

Flora Conway: …

Richard hdgy: Ön a lakásán létesített szexuális kapcsolatot azzal az ismeretlen férfival, akivel azelőtt pár órával találkozott? Ott, ahol a kislánya aludt?

20:46

Rutelli nyomozó: Szeretném, ha figyelmesen végignézné ezt a videófelvételt: a felvételeket a Lancaster hatodik emeletén elhelyezett biztonsági kamera készítette ma délután.

Flora Conway: Nem tudtam, hogy ott is van kamera.

Richard hdgy: Fél évvel ezelőtt a lakógyűlés döntött a felhelyezéséről. A Lancaster sokkal biztonságosabb hely lett, amióta olyanok veszik és újítják fel a lakásokat, akik tele vannak dohánnyal.

Flora Conway: Gondolom, ezt kritikának szánta.

Rutelli nyomozó: A kamerafelvételen tökéletesen látszik a bejárati ajtaja. Itt azt látjuk, hogy Carrie-vel együtt hazaérnek az óvodából. Nézze csak az időbélyegzőt a képernyő alján: 15 óra 53. Aztán semmi. Előretekertem a szalagot. Senki nem járt az ajtaja közelében egészen addig, míg én meg nem érkezem 16 óra 58 perckor.

Flora Conway: De hiszen én is ezt mondtam maguknak!

Richard hdgy: Valahogy akkor is sántít a sztori. Azt gondolom, hogy nem mondott el nekünk mindent. Ha senki nem ment be, és senki nem jött ki a lakásból, az azt jelenti, hogy a kislány még mindig ott van.

Flora Conway: Ha így van, akkor KERESSÉK MEG!

[Felállok. Belenézek a tükörbe: sápadt arc, kontyba csavart szőke haj, fehér blúz, farmer, bőrdzseki. Nem esem össze, állok a lábamon. Biztatom magam: ne ess össze, maradj talpon!]

Richard hdgy: Üljön le! Nem végeztünk. Még felteszünk egypár kérdést.

[Magamban ismételgetem, hogy nem futamodom meg. Hogy tudom, milyen az, amikor ellenségesek velem. És hogy ez a rémálom egyszer véget ér. És hogy…]

Rutelli nyomozó: Kérem, üljön vissza!

Richard hdgy: A kurva életbe, ez elájul. Ne tátsa a száját, Rutelli! Hívjon orvost! Még a végén mi leszünk a hunyók. A kurva életbe!

2
Hazugságok szövedéke

Ha írókkal beszélsz, soha ne feledd, hogy

nem normális emberek.

JONATHAN COE

1.

Fél évvel ezelőtt, 2010. április 12-én hároméves kislányomat, Carrie Conwayt elrabolták, miközben bújócskáztunk a Williamsburgben található lakásomban.

A Brooklyn Hospital Center egyik kórházi szobájában ébredek, ahol pár óráig két FBI-ügynök felügyelt rám, miután a kihallgatásom közben a rendőrőrsön elájultam. A nyomozást a szövetségi nyomozóiroda New York-i kirendeltsége vette át. Az egyik ügynök elmondta, hogy a nyomozók éppen most szedik szét „az utolsó csavarig” a lakásomat, és ha Carrie még mindig ott van, akkor egészen biztos, hogy megtalálják. Megint kihallgattak, és megint úgy éreztem, hogy a kérdéseik ellenem irányulnak, mintha nem is én volnék az áldozat. Mintha én tudnám megoldani a rejtélyt, én tudnám megválaszolni, hogy mi történt Carrie-vel.

Amint kellő erőt éreztem magamban, hogy elhagyjam a kórházi ágyat, kértem, hogy engedjenek el. Fantine de Vilatte-nál, a kiadómnál húztam meg magam. Egy hétig voltam nála, amíg vissza nem engedtek a Lancasterbe.

2.

A nyomozás azóta sem haladt előre.

Hónapok óta ködös gyógyszerkómában telnek a napjaim. Csüggedten várom, hogy történjen végre valami: hogy találjanak végre valami nyomot, tartóztassanak le valakit, egy gyanúsítottat, vagy valaki jelentkezzen a váltságdíjért. Vagy legalább jöjjön egy rendőr, és mondja, hogy megtalálták a kislányom holttestét. Bármi, csak ne ez a reményvesztett várakozás! Bármi, csak ne ez a fekete űr!

A Lancaster előtt éjjel-nappal fotósok állnak lesben, több újságíró tolná egyszerre az arcomba a mikrofonját. Ez már nem az első napok csődülete, amikor tucatjával ácsingóztak ugyanitt, ahhoz viszont elég zavaró, hogy ne legyen kedvem kilépni a lakásból.

Amit ők „a Carrie Conway-ügynek” neveznek, abból mára „egész Amerikát lázban tartó” eset lett – ahogy azt a hírcsatornák sulykolják a közönségnek. Minden elképzelhetőt bevetettek már: „a sárga szoba legújabb titka”, „Hitchcocki tragédia”, „Agatha Christie 2.0”, nem beszélve a Stephen King-utalásokról, amelyek a lányom neve miatt persze adják magukat, vagy a Redditen terjedő, még agyamentebb elméletekről.

Azok az emberek, akik soha életükben nem hallottak rólam, soha nem olvasták egyetlen könyvemet sem, sőt egyáltalán könyvet sem olvastak, most talányos mondatokat bányásznak elő a régi könyveimből, és addig csavargatják őket, míg nevetségesebbnél nevetségesebb elméleteket nem koholnak belőlük. Terhelő bizonyítékok után matató dögevők szedik ízekre az életemet, és azokét is, akikkel valaha találkoztam. És mindenki arra a következtetésre jut, hogy nyilván vétkes vagyok a lányom eltűnésében.

A médiavisszhang a lehető legkegyetlenebb ítélőszék. Nem veszi a fáradságot, hogy bizonyítékokkal, logikus gondolatmenettel, árnyalatokkal vesződjön. Nem az igazságot keresi, hanem a szenzációt hajhássza. Bízva a hatásos képek és a könnyen emészthető, kerek történetek erejében, továbbá abban, hogy a médiatér elbutított fogyasztóit a klikkvágy hajtja, a legprimitívebb eszközöket vetik latba. Az életemet felemésztő tragédia, a kislányom eltűnése csupán egy bulvárhír a sok közül, szórakoztató időtöltés, tréfálkozás és vicc tárgya. És az igazsághoz hozzátartozik, hogy ez távolról sem csak a zsé-kategóriás pletykalapok és a bulvármédia esetében van így. Az úgynevezett komoly médiumok is örömüket lelik benne. Ők is szeretnek meghenteregni a sárban, csak szégyentelenül ráterítik a „tényfeltáró újságírás” palástját a szimpla kukkolásra. „Tényfeltárás”: ezzel a varázsszóval máris felhatalmazva érzik magukat, hogy mások életében turkáljanak és bárkit zaklassanak.

Üldöznek, olyan, mintha börtönben volnék, egész nap ki sem teszem a lábam a hatodik emeleti üvegbúrámból. Fantine többször felajánlotta, hogy költözzek hozzá, de én továbbra is azt gondolom, hogy ha Carrie visszajön, akkor ide jön haza, az otthonába.

Egyetlen menedékem a tetőterasz: egy nádszövettel körbekerített egykori tollaslabdapálya, ahonnan körpanoráma nyílik Manhattan és Brooklyn felhőkarcolóira.

A város egyszerre tűnik távolinak és közelinek. Feltárulnak a részletek: a csatornafedelek alól felbüffenő párafelhők, az üvegépületek tükrében örökösen változó képek, a barna homokkőből épült lakóházakra kapaszkodó tűzlépcsők.

Napjában többször is felmegyek ide, hogy lélegzethez jussak. Sőt, sokszor még a Lancaster vízellátását biztosító tartály vaslépcsőjére is felmászom. Szédítő a kilátás: fent az űr, alant a tátongó, kísértő mélység. Eszembe jut, hogy soha életemben nem voltam képes a legkisebb családi vagy baráti köteléket kialakítani.

Egyedül Carrie kapcsolt a világhoz. Ha nem kerül elő, levetem magam a mélybe. Ahogy az a sors könyvében valahol meg van írva. Mindennap felkapaszkodom a víztartály tetejére, hogy kiderüljön, ma jött-e el az a nap. A remény vékonyka cérnaszála eddig visszatartott attól, hogy megtegyem, de a kislányom nincs itt, és nem bírom már sokáig. A lehető legszélsőségesebb gondolatok kavarognak a fejemben. Nemegyszer ébredek riadtan álmomból az éjszaka közepén izzadságban úszva, levegő után kapkodva, remegő, félreverő szívvel. Az emlékezetemben Carrie kezd olyan lenni, mint egy elmosódott kép. Lassan eltűnik. Nem emlékszem pontosan minden arcvonására, nem látom magam előtt, ahogy grimaszol, ahogy néz, nem hallom a hangja dallamát. Miért? Az alkohol miatt? Vagy a nyugtatók, az antidepresszánsok miatt? Mindegy. Olyan, mintha másodszor is elveszíteném.

Furcsamód mégis van egyvalaki, aki aggódik értem: Mark Rutelli. Három hónapja nyugdíjba ment, és hetente legalább egyszer eljön hozzám, hogy tájékoztasson az árnyéknyomozásáról, ami szintén holtponton van.

És persze ott van a kiadóm, Fantine.

3.

– Nem győzöm hangsúlyozni, Flora: el kell húznod erről a helyről.

Délután négy óra van. Fantine de Vilatte a konyhámban ül az egyik bárszéken, kezében egy csésze tea, és kitartóan próbál rávenni, hogy költözzek el.

– Csak úgy leszel képes újra felépíteni a személyiségedet, ha elmész innen.

Virágos mintás, átlapolt ruhát visel, fekete bőrdzsekit és fakórozsda színű, magas sarkú bőrcsizmát. Az őszi fényben ezer színnel csillogó, mahagóniszínű haját széles, gyönggyel díszített hajtűvel rögzítette kontyba.

Nézem őt, és az az érzésem támad, hogy a saját tükörképemet látom. Kiadójának sikere néhány év alatt mintha kicserélte volna Fantine-t. Az egykori visszafogott és jelentéktelen lányból magabiztos és hódító nő lett. Ha valakivel beszélget, ma már ő az, aki többet beszél és kevesebbet hallgat, és egyre kevésbé tűri, hogy valaki ellentmondjon neki. Lassacskán egy alternatív változatom vált belőle. Úgy öltözködik, mint én, átvette a gesztusaimat, ugyanazokat a vicceket meséli, mint én, ugyanazokat a kifejezéseket használja, mint én, és ugyanúgy tűri a füle mögé a haját, mint én. A tarkója jobb oldalára – ugyanoda, ahol nekem is van – egy visszafogott kis Möbius-szalagot tetováltatott. Minél inkább sorvadok én, ő annál jobban kivirágzik; minél mélyebbre süllyedek én, ő annál ragyogóbb.

Fantine-t hét évvel ezelőtt ismertem meg Párizsban, a Salomon de Rothschild-villa kertjében, egy amerikai sztáríró új regényének franciaországi könyvbemutatóján.

Akkoriban New Yorkot néhány hónapra magam mögött hagyva Európában kódorogtam, az utam finanszírozását úgy oldottam meg, hogy rövidebb időkre munkát vállaltam. Akkor este éppen pezsgőt szolgáltam fel a vendégeknek. Fantine pedig akkor még egy nagy kiadó igazgatónője asszisztensének az asszisztense volt. Vagyis egy senki. Aki szinte átlátszó, annyira jelentéktelen, az emberek állandóan nekimennek, mert észre sem veszik. Egy valóságos celofánlány, aki azért is elnézést kér, hogy létezik, és nem tudja, mit kezdjen a testével vagy hova nézhet.

Egyedül én láttam meg őt. Mert a lelkem mélyén regényíró vagyok. Mert ebben jó vagyok, talán ez az egyetlen adottságom, mindenesetre másoknál jobban megy, hogy olyat fedezzek fel az emberekben, aminek a létezéséről ők maguk sem tudnak. Mivel tökéletesen beszélt angolul, beszélgetni kezdtünk. Ellentmondásos érzelmeket fedeztem fel nála: hogy mennyire gyűlöli azt a környezetet, amelyben él és dolgozik, illetve hogy majd megvész, hogy mindazonáltal oda tartozzon. És feltűnt, hogy talán ő is meglátott valamit bennem, jól éreztem magam a társaságában. Annyira jól, hogy elárultam neki, hogy éppen a regényem befejezésén dolgozom. Egy szövevényes, egyszerre több szálon futó történetről van szó, amelyben a szereplők – New York-iak – sorsa egy Bowery negyedben található bárban keresztezi egymást 2001. szeptember 10-én, és amelynek a Lány a Labirintusban címet adtam.

– Labyrinthe a bár neve – magyaráztam.

– Ígérje meg, hogy elsőként nekem küldi el a regényét!

Pár hét elteltével e-mailben elküldtem neki a New Yorkba tartó hazaúton befejezett kéziratomat. Tíz napig nem érkezett válasz, még annyi sem, hogy megkapta. Aztán egy szeptemberi délutánon Fantine becsengetett a lakásom ajtaján. Akkoriban egy icipici stúdiólakásban laktam a Hell’s Kitchen nevű városrészben. A Tizenegyedik sugárúton, egy irgalmatlanul lepukkant bérházban, de csodálatos kilátással a Hudson folyóra és New Jersey partjaira. Az ajtómban álló Fantine alakja mindörökre az emlékezetembe vésődött: világosbézs ballonkabát, jó kislányos szemüveg és üzletemberes aktatáska. Kijelentette, hogy el van ragadtatva a kézirattól, és hogy ki akarja adni, de nem annál a kiadónál, ahol dolgozott, hanem a Lány a Labirintusban kiadására alapított saját kiadójában. Megosztottam vele a kételyeimet, ő pedig elővett az aktatáskájából egy karton irattartót, benne egy frissen elfogadott banki hitelkérelemmel.

„Összejött elég pénzem, hogy megalapítsam a kiadómat, Flora. És a vállalkozáshoz a te könyvedből merítettem erőt.” Csillogó szemmel hozzátette: „Ha bízol bennem, az utolsó leheletemig küzdeni fogok a könyvedért.” Mivel úgy éreztem, hogy a könyvem én vagyok, a mondatát így értettem: „Ha bízol bennem, az utolsó leheletemig küzdeni fogok ÉRTED.” Először mondta ezt valaki nekem, és hittem az őszinteségében. Átruháztam rá a könyvem kiadásának nemzetközi jogait.

Fantine tartotta a szavát, és szívvel-lélekkel harcolt a könyvem érdekében. Nem kellett hozzá egy hónap, és a frankfurti könyvvásáron több mint húsz ország vásárolta meg a Lány a Labirintusban kiadási jogát. Az Egyesült Állmokban a Knopf adta ki, Mario Vargas Llosa írta hozzá a fülszöveget, amelyben biztosított mindenkit róla, hogy a regényt „ugyanabból a fából faragták”, mint az ő mesterművét, a Négy óra a Catedralban-t. A The New York Times sztárkritikusa, a rettegett Michiko Kakutani szerint a regény „karcos és bátor írásmű”, amely „olyan életmorzsákat tár az olvas elé, melyekből egy letűnt világ megkapó portréja rajzolódik ki”.

Beindult a gépezet. Mindenki a Lány a Labirintusban-t olvasta. Nem feltétlenül azért, amiért érdemes, és gyakran teljesen félreértelmezve. A siker szükségszerű velejárója.

Fantine másik nagy húzása az volt, hogy a médiában alig kellett szerepelnem. Ahelyett, hogy azon sajnálkozott volna, hogy kategorikusan visszautasítom a nyilvánosságot, a védjegyemmé tette, ahogy az egyetlen, rólam megjelenő fénykép is lassan azzá vált – egy fekete-fehér, kissé titokzatos portré, amelyen hasonlítok Veronica Lake-re. Mindig e-mailben adtam interjút az újságíróknak, akikkel soha nem találkoztam, elhárítottam a könyvesbolti dedikálásokat, egyetemi vagy könyvtári előadásokra szóló meghívásokat. Abban az időszakban, amikor sok író kezdett a magánéletéről locsogni vagy vég nélküli vitákba bocsátkozni a közösségi oldalakon, a médiaabsztinenciám különlegessé tett. A cikkekben rendszerint „a nyilvánosságot kerülő” vagy „a titokzatos” Flora Conwayként hivatkoztak rám. Örömömre.

Megírtam a második regényemet, majd a harmadikat, amellyel elnyertem egy irodalmi díjat. A siker a párizsi székhelyű Fantine de Vilatte Kiadót nemzetközileg jegyzett kiadóvállalattá tette. Fantine más szerzők műveit is kiadta. Egyesek megpróbálkoztak azzal, hogy Flora Conway-módra írjanak, míg mások még csak véletlenül sem akartak hasonlítani rám, de végül mindenki hozzám képest kereste a helyét. És nekem ez ellen sem volt kifogásom. A párizsi értelmiség imádta „a Fantine”-t. A Fantine, az „igényes irodalom” kiadója, a Fantine, a független könyvkereskedések védőszentje, a Fantine, a szerzők őrangyala. Fantine, Fantine, Fantine…

Ez a köztünk lévő óriási félreértés: Fantine tényleg úgy véli, hogy ő engem „felfedezett”. Előfordul, hogy a regényeimet „a könyveinkként” emlegeti. Gondolom, hogy előbb-utóbb persze szükségszerűen ide lyukad ki a szerző-kiadó viszony. De nézzünk szembe a tényekkel: ugyan ki fizette a Saint-Germain-des-Prés negyedben lévő elegáns lakását, a Cape Cod félszigeten lévő hétvégi házát, a SoHóban bérelt lakása bérleti díját?

Amikor Carrie-t vártam, a saját életem végre először érdekesebbnek tűnt, mint az írás. A kislányom születése után továbbra is így éreztem. Attól fogva „a való élet” jobban lefoglalt, mert aktívabb szerepet játszottam benne. Kevésbé lett szükségem arra, hogy a realitáson kívülre kalandozzam.

Amikor Carrie egyéves lett, Fantine aggodalmának adott hangot, amiért lassan haladok az írással. Biztosítottam róla, hogy lesz majd még regényem, csak most egy hosszú szünetet tartok.

– Ugye nem fogod eltékozolni a tehetségedet egy kis vakarék miatt?! – kelt ki magából.

Márpedig döntöttem, mondtam. Megváltozott a fontossági sorrend az életemben, az energiáimat inkább a kislányomra összpontosítom, és nem a könyveimre.

És ezt Fantine nem tűrhette.

4.

– Írnod kellene, hogy végre kiszabadulj ebből a fekete lyukból. – Fantine letette a teáscsészét az asztalra, és megvonta a vállát. – Van még benned három vagy négy nagy regény. Nekem pedig az a dolgom, hogy segítsek, hogy azok a művek megszülethessenek.

A szenvedésem hidegen hagyja, és nem veszi a fáradságot, hogy együttérzést tettessen Carrie eltűnése miatt.

– Nem bírok írni. Megszakadt a szívem. Minden reggel úgy ébredek, hogy a legszívesebben megölném magam.

Bemenekülök előle a nappaliba, de utánam jön.

– Pontosan erről kellene írnod. Rengeteg olyan művész van, aki elveszítette a gyerekét, de ettől még ugyanúgy alkotott tovább.

Fantine nem érti. A gyermeked elvesztése nem említhető egy lapon az akármilyen szenvedéssel, amelyre úgy tekintesz mint próbatételre, ami után megerősödve élsz tovább, ha sikerül legyőznöd. Ez a gyötrelem szétszakít és leteper. Ott heversz magadra hagyva a csatamezőn, és reményed sincs arra, hogy a sebed valaha is begyógyulhat. De tudom, hogy kár vitába szállni vele, lezárom hát az ügyet.

– Nincs gyereked, te ne beszélj!

– Nem is beszélek: engem az érdekel, hogy te mit mondasz. Te, nem én. A történelem során egymástól nagyon eltérő műfajokban írtak meg ugyanis csodálatosabbnál csodálatosabb remekműveket a fájdalom béklyójában vergődő alkotók.

Az üvegfal előtti ellenfényben csak a sziluettje látszik. Sorolja:

– Victor Hugo a Ha földereng a táj című versét a lánya halála után írta, Marguerite Durasnak A fájdalom novellaciklusa a háború alatt írt naplójából született meg, William Styron a Látható sötét című könyvét az ötévnyi depressziója ihlette, sőt itt van még…

– Elég!

– Számodra az írás jelentette az utolsó szalmaszálat, amibe kapaszkodhattál – érvel. – Ha nem volnának a könyveid, még mindig a Labyrinthe bárban vagy valahol máshol hordanád a rövidet a piásoknak. Ugyanaz lennél, aki az előtt voltál, mielőtt megkerestél volna: egy elveszett lélek, egy hobó, aki…

– Na, azért ne írd át a történelmet! Te jöttél oda hozzám beszélgetni!

Ismerem a módszereit: csak azért rúg belém, hogy valamit megmozgasson bennem. Egy ideig talán működött, de ma már nem.

– Figyelj, Flora! Elérted, amit mindig is el szerettél volna érni. Emlékszel, amikor tizennégy évesen a cardiffi városi könyvtárban George Eliot vagy Katherine Mansfield könyveit olvastad? Amikor arról álmodoztál, hogy az leszel, ami most vagy: Flora Conway, a titokzatos írőnő, akinek a legújabb könyvét az egész világ lélegzet-visszafojtva várja?

Fásultan leroskadok a kanapéra. Fantine eközben a könyvesszekrényem előtt állva kutakodik. Végül megtalálja, amit keres: a The New Yorker egy régi példánya, benne egy velem készült beszélgetés.

– Hiszen te magad mondod, többször is kifejted többféleképpen ebben az interjúban: „A fikcióval, a kitalált történetek segítségével távol tartható a boldogtalanság. Ha nem alkottam volna meg a saját világomat, a mások világában már nyilván halott lennék.”

– Ezt a mondatot biztosan Anaïs Nin Naplójából loptam.

– Na és? Akár akarod, akár nem, az lesz a vége, hogy megint írni kezdesz. Mert nem tudsz létezni írás nélkül. Hamarosan visszaváltozol íróvá: behúzod a függönyöket, a légkondit fagyás közeli hőmérsékletre állítod. Felteszed a szánalmas dzsesszlemezeidet, egyik cigit szívod a másik után, füstölsz, mint a gyárkémény, és…

– Nem.

– De ezt nem te döntöd el, Flora. A könyvek döntenek arról, hogy megírod őket, és nem fordítva.

Néha olyan érzésem van, hogy Fantine valójában nincs is. Ő csak a fejemben duruzsoló belső hang. Ami hol olyan, mint Pinokkió lelkiismerete, Tücsök Tihamér, hol pedig mint egy gonosz Mr. Hyde női alakban, megtéveszt és felzaklat. Nem szólok semmit, így újra támadásba lendül:

– A szenvedés az írók leghatékonyabb üzemanyaga. Talán egyszer te magad fogod kijelenteni, hogy Carrie eltűnése tulajdonképpen szerencsés esemény volt az életedben.

Fekve maradok, nem kelek fel. Lassacskán elerőtlenedem, mintha kihunyna belőlem az erő, még haragot sem érzek. Csak annyira vagyok képes, hogy azt mondjam:

– Menj el!

– Elmegyek, de előtte van egy meglepetésem – Phantom bőrtáskájából egy dobozt vesz elő.

– Tartsd meg magadnak. Nem szeretem a meglepetéseidet.

A szavaimra ügyet sem vetve leteszi az ajándékot a szalonasztalra.

– Mi ez?

– A megoldáshoz vezető út egy mérföldköve – mondja Fantine, majd kimegy, és becsapja maga után az ajtót.