A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jean Hanff Korelitz: The Latecomer

Celadon Books, a Division of Macmillan Publishers, New York, 2022

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © 2022 by Jean Hanff Korelitz

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Könyvterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-557-0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Leslie Vought Kuenne emlékére

Megfogtam őt egy láthatatlan horoggal és egy láthatatlan lasszóval, amely olyan hosszú, hogy elcsatangolhat vele akár a világ végére, mégis egyetlen kis rántással vissza tudom hozni.{1}

G. K. CHESTERTON, EVELYN WAUGH RÉVÉN

Előszó

Az Oppenheimer hármasikrek – akikre az égvilágon senki ismerős nem gondolt „Oppenheimer hármasikrekként” – már származási helyükön, a Petri-csészében is fejvesztve menekültek egymás elől. Hármuk – Harrison (az eszes), Lewyn (a fura) és Sally (a lány) – közül egyikük sem érzett szemernyi őszinte vonzalmat sem a többiek iránt, a fivérére vagy a nővérére soha egyikük sem gondolt olyasféleképpen, ami a testvéri kötődésre emlékeztetett volna, egy gyengéd és örök érvényű rokoni kapcsolaton belüli hasonmásként pedig végképp nem.

Méghozzá a szüleik – legalábbis egyikének – évekig tartó, mindent felemésztő erőfeszítései dacára, az általuk élvezett döbbenetes előnyökről már nem is szólva, kezdve a létrehozásuk nem elhanyagolható árcédulájával! Nem, valami hosszan tartó elégedetlenség lebegett mindhármuk feje felett már azóta, hogy felérték ésszel a dolgokat, és összerakták közös származásuk darabkáit, ítéletet alkottak a szüleikről, és alapjában véve eldöntötték, hogy mit gondoljanak a másik kettőről. Tizennyolc éven át össze voltak zárva, attól a bizonyos Petri-csészétől kezdve az anyjuk zsúfolt anyaméhén át a Brooklyn Esplanade-on lévő közös otthonukig (meg a közös nyaralóig – ami nem is igazi nyaraló – a Vineyard-szigeten) és a közös neveltetésükig (vagy, Harrison nézete szerint, idomításukig) az egekig magasztalt Brooklyn Heights-i Walden Schoolban, ahol egy nyíltan szocialista ethosz állt szöges ellentétben a fennkölt oktatással… És nem volt olyan pont, ahol akár csak szemernyit is közelebb kerültek volna egymáshoz, még az anyjuk iránti szánalomból sem, aki pedig ezt olyan nagyon szerette volna.

És egyszer csak tizennyolc évesek lettek, és nem egyszerűen távoztak otthonról, de égtek a vágytól, hogy három, egymástól véglegesen független felnőtt életet kezdjenek, és pontosan így is történt volna, ha az Oppenheimer család nem kanyarodott volna el valami furcsa és alighanem példa nélküli irányba. De elkanyarodott – elkanyarodtunk –, és ez mindent megváltoztatott.

ELSŐ RÉSZ

A SZÜLŐK

1972–2001

Első fejezet

Az a sok borzalom

Amelyben Salo Oppenheimer eltrafál egy követ az úton

Anya mindig ködösített, ha valaki megkérdezte tőle, hogyan ismerkedett meg apánkkal. Legtöbbször azt mondta, hogy egy esküvőn történt Oak Bluffsban, ahová a vőlegény zárkózott fivére cipelte magával a barátnőjeként, és ott volt a jövendő férje is, aki az egyik diákszövetségbeli testvérét vezette be a társaságba. Mindkét állítás tökéletesen megállta a helyét, még ha a tágabb értelmezésük mindenestül hamis volt is. Ezelőtt már találkoztak a szüleink, de rettenetes körülmények között, és ezért van az, hogy végső soron mindannyian felfogtuk: anyánk számára lehetetlen az igazmondás. Vidámnak szánt kérdés ez – Hol ismerkedtetek meg? –, várhatóan vidám válasszal, amelynek nyomán feltárul egy életre szóló baráti kapcsolat a maga következményeivel és leszármazottaival (a mi esetünkben rengeteg leszármazottal). De amikor ez a pillanat egy fiatalember életének legszörnyűbb eseményével kapcsolódik össze szétválaszthatatlanul? Ki ne akarná megkímélni őt és a kérdést ártatlanul feltevőt, meg történetesen anyánkat is? Az a megrázkódtatás. Az a rosszalló tekintet. Az a sok borzalom.

A száraz tény az, hogy a szüleink New Jersey középső részén ismerkedtek meg, egy ortodox zsinagógában, amely úgy nézett ki, mint valami brutalista stílusú kormányépület valahol a keleti blokkban. A Hamilton Township-beli Bét Jákob-zsinagógáról van szó, a szörnyű alkalom pedig egy Mandy Bernstein nevű tizenkilenc éves lány temetése volt, aki négy nappal azelőtt halt meg egy autóban, amelyet a fiúja, apánk, Salo Oppenheimer vezetett. Mandy mindenki szerint életvidám fiatal volt ragyogóan fehér mosollyal és hosszú, sötét hajjal, családja (a New Jersey állambeli Lawrenceville-be és a massachusettsi Newtonba való Bernsteinek) legidősebb gyermeke és büszkesége, a Cornell másodéves, minden bizonnyal pszichológia szakos hallgatója, és (ami őt magát illette) Salo Oppenheimernek az eljegyzést repesve váró leendő házastársa. Mandy Bernstein volt az egyike a balesetben elhunyt két cornelles diáknak, a másikuk Salo barátja és diákszövetségbeli testvére, Daniel Abraham, egy kedves srác, aki először vagy talán másodszor randizott a hátul ülő másik lánnyal, akit akkor még kórházban ápoltak Ithacában. Egyedül Salo hagyta el a saját lábán a roncsot.

Már akkor sem hibáztatta őt senki. Senki! Már azokban az első napokban, az Abraham és a Bernstein családok meg az egyszeriben borzasztó módon nem jelenlévő két fiatalember sok-sok barátjának szomorúsága és haragja közepette is valahogy mindenki, aki a zsinagógában (és a következő héten a New Jersey állambeli Newark E. Bernheim és Fiai temetőkápolnájában, ahol Daniel Abraham búcsúztatóját tartották) megjelent, úgy vélte, hogy Salo Oppenheimer vadonatúj Laredója messzemenően elfogadható sebességgel haladt egy teljességgel átlagos úton, amikor ráhajtott egy szabadon álló kődarabra, amitől a kocsi – hirtelen, érthetetlenül – megugrott, és félig az úton, félig az útról lelógva a tetején landolt. Más szavakkal, olyanokkal legalábbis, amelyeket Istennek azokban a bizonyos házaiban használnak, mintha Isten saját kezűleg kapta volna fel azt a járművet, és ejtette volna vissza a földre. Ki tudná megmagyarázni a rejtélyt? Ki tudná érthetővé tenni a veszteséget?

Hát nem Salo, az egyszer biztos. A második sorban ült a barátnője temetési szertartásán, négy öltéssel a skalpján és fáslival (még csak nem is gipsszel!) a bal csuklóján, a döbbenettől és a bűntudattól magánkívül, alig-alig véve tudomást Mandy rokonainak és egyetemi barátainak áradatáról meg a Bernsteinek különítményéről, akik pár évvel azelőtt települtek át Izraelbe, megdöbbentő módon most mégis itt zokogtak Hamilton Townshipben, és őt nézték, de nem hibáztatták. Salóval szemtől szemben legalábbis mintha mindenki… a Jeepet hibáztatta volna.

Miért pont a Jeep? Miért, miért a Jeep? Ő maga választott az autók közül, és ami azt illeti, már éppen megvásárolt volna egy ragyogó szürke 300-D-t a manhattani Mercedes-Benztől, amikor a nagyanyja azzal hívta fel az anyját, hogy szégyen-gyalázat, ha egy zsidó Mercedesszel jár, és hogy Salo vajon már annyira eltávolodott-e a tulajdon zsidóságától, a saját mártírhalált halt ősének, Joseph Oppenheimernek (Goebbels saját Jud Süssének!) a tényszerű sorsától, hogy nem érti, az a cég koncentrációs táborok lakóival szereltetett össze fegyvereket és repülőgépmotorokat? Ami azt illeti, a válasz a kérdésre: igen, hiszen Salo zsidósága nem volt különösebben akut, vallásos értelemben sem, és tizenkilenc éves lévén, olyan nagyon történelmileg sem. Természetesen mindent tudott a mitikus Jud Süssről – a württembergi herceg „udvari zsidójáról” az 1730-as években, akit a főnöke hirtelen halála után egy csokorra való fiktív bűncselekményért elítéltek, és kivégeztek, a holttestét pedig hat éven át egy vasketrecben állították közszemlére Stuttgart kapuin kívül –, de olyan nagyon tizennyolcadik századinak érezte az egészet, ő viszont egy fiatalember volt egyenesen az 1960-as évekből, amikor is az egész kultúra a maga generációjának ifjúsága, életereje és múlttal való leszámolása körül sűrűsödött össze. Egyébként meg nagyon, de nagyon tetszett neki az a Benz, a letisztult formája és a bőrülései, a halványan európai kifinomultság, amelyet a kormánykerék mögött ülve érzett. Az a telefonhívás viszont kétséget ébresztett benne, és valamiféle ösztön az ellenkező irányba hajtotta: a náci Mercedes-Benz cégtől a felé a tökéletesen összamerikai antiszemita Henry Ford felé.

Ezeknek az 1970-es évekbeli Jeepeknek az instabilitása később amolyan közhellyé vált, de akkoriban a sors által nekünk szánt határvidéket idéző bivalyerős, drabális 4×4 meghajtású járgányról a belevalóság jutott az ember eszébe, nem pedig a kompromisszum. És ha Salo Oppenheimer, aki élete legelső autóját készült megvásárolni, hajlandó volt lemondani, mondjuk, egy kifinomult formatervezésében (valamint a rabszolgamunkában) hosszú vállalati tradícióra visszatekintő über-német automobil beépített luxustartozékairól, akkor ezt nyilván csakis annak a kedvéért tette, hogy fokozottan képes legyen a maga egyetemi városát, Ithacát körülvevő cudar utakon közlekedni, akár a zord téli hónapokban is. Jeepet a szurdokokba és a jeges országutakra! Jeepet New York állam északi vidékeinek mellékútjaira! Jeepet a hétvégi kiruccanásokhoz a haverokkal meg a barátnőkkel, akik azon a végzetes szombat reggelen még csak egy pontos úti célt sem tűztek ki maguk elé.

A történtek után semmiféle emléke nem maradt az úton lévő kődarabról, sem a levegőben leírt émelyítő ívről, miközben a ragyogó téli nap egyenesen a szemébe sütött. Egyetlen benyomása az összepréselődő fém sikítása – ahogy az a nevetséges szardíniásdoboz tető a becsapódástól meggyűrődik – és Mandy Bernstein tátott szájú meglepetése, akinek édes, szeplő pöttyözte orrát már az első pillanatban imádni valónak találta, amikor először meglátta őt a zsidó gólyák tiszteletére rendezett fogadáson. Mandy csupa vidámság volt, örökösen kirobbanni készült belőle a nevetés, közel állt a szüleihez és a húgaihoz odahaza New Jersey-ben (amikor nem a szobájában tartózkodott, akkor nagy valószínűséggel a Balch Hall folyosójának végében lévő telefonfülkében állt, és Lisát vagy Cynthiát dumálta bele holmi gimnáziumi társasági útvesztő vagy valami vélt szülői igazságtalanság taglalásába), és a Bernstein család zászlóshajójának számító Newtonban élő unokatestvéreihez is. A haját szerette magasra kötött lófarokban viselni, néha piros kendőt kanyarított köréje (ezt a módit egy kibucban leste el, ahová gimnazistaként látogatott egy nyáron), és három trapéznadrágot variált, amelyekre örökösen hímzett valamit: pillangókat, szivárványokat és a családi uszkár, Poochkin levendulaszín képmását. Az egyetem első évének decemberében már „jártak”, ami alapjában véve azt jelentette, hogy Salo elvitte őt futballmeccsekre, meg a könyvtár zárása után hazakísérte a kollégiumba. A vadonatúj, egzotikus belvárosi Moosewood étteremben megkóstolták a „tofunak” hívott valamit, és az északi campusi koleszukba menet többször is beültek egy-egy Hot Truckba. Mandy odavolt a pizzáért.

Csak egyszer vitte őt haza, amikor Mandy azért jött a városba, hogy az UJA nyári gyakorlatára felvételizzen (és majd valóban fel is ajánlanak neki egy gyakornoki helyet egy levélben, amely egy héttel a baleset után érkezik meg). Az a bemutatkozás jól sikerült, dacára annak, hogy Bernsteinék nyilvánvalóan nem tartoztak a nagy zsidó családok közé (és dacára annak, hogy Selda Oppenheimer nyíltan abban reménykedett, hogy egy Sachs, egy Schiff vagy akár egy Warburg jut majd egyetlen fiának); Mandy egyszerűen csak bűbájos, elragadó és lehengerlően kedves volt, valamint nagyon szerelmes – színtisztán, egyértelműen és nyilvánvalóan szerelmes – Salo Oppenheimerbe. Szerette a fiú eszét, a modorát és a nyurga, magas és törékeny, szinte izomzat nélküli testét. Szerette a jóságot, amit meglátott benne, Salo viszont – egészen őszintén – soha nem tett úgy, mint aki ezt látja magában. Az nem egészen felelt meg az igazságnak, hogy a lány miatt jobb ember szeretett volna lenni; az viszont már inkább, hogy miatta azt kívánta, bárcsak jobb ember szeretne lenni. Ezt akkoriban elégnek is érezte.

Nem kérte meg a kezét. Nem jegyezték el egymást, bár később szándékosan homályosan nyilatkozott ez ügyben, mert tudta, hogy Mandy szüleinek ez nagyon is számít; irdatlan távolságot érzett aközött, hogy „csodálatos lány volt, akármelyik srác szerencsésnek érezte volna magát, hogy randizhat vele”, meg hogy „ő volt életem szerelme, és már majdnem megkértem a kezét”, és az apánk (helyesen) úgy döntött, hagyja, hogy a lány szülei higgyenek csak bármit, ami segíthet nekik elviselni a fájdalmat. Azon a rémes télen és tavaszon, meg még utána évekig hagyta, hogy Bernsteinék bánatukban a keblükre öleljék őt mint Mandy jövendőbelijét: leendő vőlegényét, férjét és soha meg nem születendő gyermekei apját. Aztán elvette Johanna Hirschet, a lányuk Lawrence gimnáziumbeli osztálytársát, és hirtelen minden kapcsolat megszakadt velük.

Mandy Bernstein Johanna nővére volt, nem szó szerint, hanem a B’nai B’rith Lányok helyi kirendeltségén belül. Olyan poszt volt ez, amelyet komolyan vett, meglepetésként ajándékkosarakat (bagelt és krémsajtot, meg csokidarabkás sütit) hagyott Hirschék otthonának lépcsőjén, amikor tudta, hogy Johanna vizsgára készül, és átjött segíteni Johannának a szolgálat elvégzésében, például a héber idősotthon üdülési alapjának javára végzett út menti autómosásban, vagy izraeli gyerekeknek szánt baráti levelek megírásában. A „Nővéreket” egytől egyig véletlenszerűen jelölték ki, de Johanna el volt ragadtatva, amikor kiderült, hogy a népszerű és csinos Mandy Bernsteinnel lesz párban. Mandy Bernsteinnel! Akivel soha nem mert volna barátkozni a nyüzsgő New Jersey-i középiskolájuk termeiben, ahol egyévnyi korkülönbség mindent jelentett, a külső, az anyagi helyzet és a menőség terén vélt hiányosságok meg minden mást.

Johanna aznap egyike volt a temetésen megjelent többtucatnyi ifjú hölgynek, akik egytől egyig őszintén, szívből jövően gyászoltak. A befáslizott csuklójú fiatalember kilétét fesztelenül tárgyalták egymás közt, és bízvást elmondható, hogy Salo Oppenheimer bizonyos romantikus elragadtatás tárgyát képezte. Hogy érezheti magát? Ő maga is olyan fiatal, és máris két másik éppolyan fiatal haláláért felelős? Hogy fogja túlélni szeretett Mandyjének, ennek a ragyogó eszű (Borostyánliga!) lánynak, a család, az iskola és a város ékkövének elvesztését? A Bét Jákob-templom zsúfolt padsoraiban minden bizonnyal nem Johanna volt az egyetlen, aki azon töprengett, hogy végül vajon miféle ember kell majd ahhoz, hogy ezt a porig sújtott Salo Oppenheimert kirángassa a bűntudat és fájdalom szűnni nem akaró örvényéből. Minden bizonnyal nem ő volt az egyetlen, aki elképzelte azt a nagy szerelmet és részvétet, amely ahhoz kell, hogy Salo Oppenheimert visszahozza az életbe.

Anyánk nem volt olyan különleges, mint Mandy Bernstein. Hétköznapi lány volt egy olyannyira átlagos és jellegtelen családból, hogy Mandy irtózott a hiányosságaitól, de a maga hűtlenségétől is. Édesapja könyvelőként dolgozott a híres lawrenceville-i internátusban, amely állást azért vállalta el, hogy Johanna öccse, a mi Bobby bácsikánk esetleg felvételt nyerjen (Lawrenceville akkor még mindig évekre volt a koedukációtól, nem mintha nagyapánk a lehetőségeik, oktatásuk vagy bármi egyebük szempontjából valaha is elgondolkodott volna a nőnemű gyermekein). Lawrenceville és az általa képviselt lehetőségek tökéletesen leperegtek Bobby bácsikánkról, aki ádáz értelmiségiellenes (Lawrenceville-ben a 70-es években még bárki az lehetett) és fűdíler (ez nem lehetett, legalábbis, ha elkapták az embert, márpedig Bobbyt elkapták) volt. A katasztrofális első évet követően átment a Lawrence-i Gimnáziumba, ahol a nővérei már in situ voltak, és ott aztán rengeteg új ügyfelet szerzett virágzó biznisze számára. (Hosszú távon a bácsikánk vállalkozói ösztönei egyáltalán nem jelentettek hátrányt. Az 1990-es évek elején már ingatlanfejlesztő volt saját, sorozatgyártású hodály otthonnal Point Pleasantben. Akkorra már felhagyott azzal, hogy másoknak szerezzen be mariskát, sőt, egy nap még – csodák csodája! – a saját gyerekét is Lawrenceville-be küldi.) Phil Hirschet, a nagyapánkat természetesen megaláztatásként érte a dolgok ilyetén alakulása, de azért nyugdíjazásáig az iskolában maradt; talán így tudta megőrizni a méltóságát.

Ami anyánkat illeti, a szülei tökéletesen elszalasztották a Hirsch család igazi sztárját, aki nem Bobby volt, ő meg végképp nem. Debbie nénikénk, a három testvér közül a legidősebb nagyon okos volt, és nagyon ambiciózus is, azoknak a lányoknak a visszafogott módján, akik a feminizmus második hullámával váltak nagykorúvá a 70-es években, és nagyon is tudatában voltak annak, hogy ajtók nyílnak meg, és megengedik nekik – ha bátorítani éppen nem is fogják őket –, hogy átlépjenek rajtuk. Debbie egyetem vonatkozásában a biztonságos (bár csöndesen fortyogó) Mount Holyoke mellett döntött, aztán pedig a Macy’s kiskereskedői tanfolyamát választotta, méghozzá kizárólag azért, mert még mindig egy kis izgatott remegés jött rá a nagyáruházaktól. Ez a remegés nem fog sokáig tartani, elmúlik, amint dobozok kicsomagolásával és leltározással fogja tölteni a napjait, ám a dolgok hirtelen a helyükre kerülnek, amint rájön, hogy mennyi ötlete van az utasításlánc módosítására, amellyel zökkenőmentesebbé tehető a tevékenységük. Eléggé megdöbbentő módon a feletteseit nem érdekelték Debbie Hirsch ötletei, így aztán üzleti főiskolára ment, és végül talált valakit, akit viszont igen. Mire Johanna húga belerázódott a házaséletbe, és elindult a végzetes „termékenységi úton”, Debbie Hirsch Krieger már beltag volt egy tanácsadó cégnél, férjével és fiaival egy klasszikus hatszobás lakásban lakott a Park Avenue 1065-ben, és Bridgehamptonba járt nyaralni.

Debbie, az el nem ismert sztár, és Bobby öccsük, az örökös balfasz között anyánk behúzott nyakkal lavírozott keresztül a kamaszkoron, titkon azon igyekezve, hogy ne vegyék észre. Johanna átlagos tanuló volt, a röplabdacsapat tagja, aki jobbára csak a kispadon üldögélve nézelődött, és a középiskoláját uraló két klikk egyikével sem közösködött (ezek Szépek és Dilisek néven futottak). Az általános óta vagy féltucatnyi lánnyal tartotta a kapcsolatot, fiúk közelében rendszerint félősen viselkedett, és a szüleinek fikarcnyi okot sem adott rá, hogy aggódjanak miatta (vagy másmilyen módon odafigyeljenek rá). Amikor betöltötte a tizenhatot, Debbie nővére javaslatára, aki épp lelépni készült otthonról, és aki aggódott, hogy Johanna egyszerűen el fog tűnni, amint ő kiteszi a lábát, belépett a B’nai B’rith Lányokhoz. Ekkor történt, hogy a bámulatos Mandy Bernstein, aki nemcsak Szép volt, de tizenkettedikes is, testet öltött, hogy varázslatos tündérporát Johanna Hirschre szórja. Hónapokkal később Mandy már le is lépett a Cornellre. Egy év múlva pedig örökre lelépett.

– Őszinte részvétem – mondta aznap Johanna Salo Oppenheimernek, miután a szertartás véget ért. Egyike volt a talán negyven ifjú hölgynek, akik odaléptek hozzá, a kezüket nyújtották, és szóról szóra ugyanezt mondták, és semmi nem indokolta, hogy Salo emlékezzen rá, és ami azt illeti, nem is emlékezett, ám ennek nem annyira Johanna hétköznapisága volt az oka, mint az a hang, amely az egész szertartás, a temetés és a fogadás alatt ott sikoltozott apánk fejében. Johanna utána az egyik kocsival kiment a temetőbe, és végignézte, ahogy Mandy megtört szülei és nővérei vörös agyagot dobnak a koporsóra, és Salo Oppenheimer is vörös agyagot dobott a koporsóra, és mire ő is odaért a nyitott sírhoz, már nem nagyon volt mit beledobni. Salo Oppenheimert utána egy rosszul öltözött, méltóságteljes házaspár vitte el egy Lincoln Town Carral, és Johanna évekig nem fogja őt újra látni, egészen az Oak Bluffsban tartott Rudnitsky-féle esküvőig.

Johanna akkor már feltörekvő másodéves volt a Skidmore-on, nem mintha szívvel-lélekkel ragaszkodott volna névleges főtantárgyához (a szociológiához) vagy bármi más oktatási természetű dologhoz. Saratogát sem szerette, amely nyaranta zsúfolásig megtelt táncolókkal és lovasokkal, az év többi részében meg brutálisan hideg volt, az egyetemista srácokkal kialakuló sorozatos szerelmi ügyek pedig rendre-másra a nem a te hibád, hanem az enyém valamelyik variációjával értek véget, rendszerint a város valamelyik csehójában, több korsónyi borzalmas sör mellett. Ha valaki megkérdezte volna Johanna Hirschtől, hogy kerek e világon mi az, ami érdekli, igencsak nehezére esett volna előhozakodni valamivel, még önmagának is – vagy talán főleg önmagának. Alapjában véve csak sodródott, ahogy mindig is, egykor a családja által vájt vízmosásban, most meg az egyetemi „élményei” által megszabott irányban. Amíg egyszer csak már nem sodródott.

Az egyik ilyen nem a te hibád, hanem az enyém fiatalember hívta meg a bátyja esküvőjére Martha’s Vineyardba. Azt már nem fejtette ki, hogy anyánk a stróman szerepét fogja betölteni (talán úgy gondolta, hogy nincs rá szükség), de arra figyelmeztette, hogy az esküvő hétvégéjén igen nagy lesz a valószínűsége egy családi összeomlásnak: a bátyja egy schwartzét készült elvenni (és bizonygatta, hogy ez a szüleik szavajárása, nem az övé), és az anyjuk egész tavasszal a hisztéria határán állt. (Más szóval, nem, ez most nem lenne alkalmas pillanat arra, hogy egy kifogástalan nőnemű randitárs nélkül állítson be. Még másabb szóval, annak sem most lesz itt az ideje, hogy bármiféle hangzatos bejelentést tegyen a maga életre szóló döntéseinek tisztázására.) Johanna benne volt. Még sosem járt a híres szigeten, ahol évekkel azelőtt az a hátborzongató eset történt a fiatal szenátorral és titkárnőjével, és kíváncsi volt a fiktív randitársa családjára, akik egy feketét schwartzénak hívnak, meg a bátyjára is, aki elég bátor (vagy talán eléggé antagonisztikus) volt ahhoz, hogy olyasvalakit vegyen el, aki holtbiztosan provokálja őket. (Hogy teljesen méltányosak legyünk, Johanna megragadta az alkalmat, hogy a vonatkozó apróságot megossza az anyjával, aki nagyjából ugyanúgy reagált, ahogy Joshua Rudnitsky anyja.)

Amikor az esküvő előtti délután megérkeztek, őt elég gyorsan betették a nyoszolyólányok: nyolc spellmanes nő, plusz Joshua és Michael, a vőlegény egyetlen lánytestvére, Wendy Rudnitsky közé. Ami Johannát illeti, ez rendkívül kellemetlenül érintette, nem azért, mert fehér volt (a koszorúslányok a menyasszonnyal együtt barátságosak és vendégszeretők voltak), hanem mert ezek a nők jobbára ismerték és kedvelték egymást, ő viszont csak nagyon érintőlegesen kapcsolódott az eseményhez. Megpróbált legalább a próbavacsora idejére lelépni, de ragaszkodtak hozzá, hogy magukkal vigyék a Lambert’s Cove-i Innbe, és itt történt, hogy felismerte Salo Oppenheimert, aki az óta a rémes temetés óta eltelt években néhanapján eszébe jutott. A pohárköszöntők után, amikor az idősebb családtagok kezdtek elszállingózni, és már csak a menyasszony meg a vőlegény maradt ott csevegni a barátaikkal egy hosszú asztal körül, látta meg őt odakint egy pohár pezsgővel a kezében a verandakorlátnak dőlve. Anyánk kiment hozzá, ismételten bemutatkozott, és másodszor is a kezét nyújtotta.

– Sajnálom, de el kell mondanom, hol találkoztunk már korábban – szólította meg.

Apánk feléje fordult.

– Ó! – felelte egy másodpercnyi késéssel. – Daniel vagy Mandy?

Daniel lehetett a másik, jött rá Johanna. A barát.

– Mandy. Ismertem őt.

– Nagyon jó ember volt – mondta Salo.

– Igen. Johanna vagyok. Michael öccsével jöttem. Joshuával.

– Ó! – mondta ismét Salo. – Azt hittem, Joshua meleg.

Hihetetlen, de anyánknak csak ekkor esett le végre a nem a te hibád, hanem az enyém értelme.

– Csak barátok vagyunk – mondta, miután máris sztornózta, bármit is tartott (és lássuk be, eddig a másodpercig dédelgetett) a vőlegény öccse felől. Ettől a pillanattól fogva minden az apánkról fog szólni, és neki az lesz élete nagy célja, hogy eléggé szeresse őt ahhoz, hogy levegye róla a nagy terhét, és kiszabadítsa abból az egyetlen, rettenetes időszilánkból, amely oly igazságtalanul csapdába ejtette, és végre gyógyír kerüljön a sebére, arra az egyetlenre, amely nem akart begyógyulni. Az meg sem fordult a fejében, és még évekig nem is fog, hogy nem ő az – az egyetlen –, aki valaha is képes lenne erre.

Második fejezet

A Stendhal-szindróma

Amelyben Salo Oppenheimer felbukfencezik, Johanna Oppenheimer pedig már kezdi érteni, mivel is van dolga

Amikor apánk Jeepje elszakadt a földtől, és csak nyúlt-nyúlt a gravitációs kötőfék, aztán hirtelen jóvátehetetlenül elpattant, reszelős zihálást képzelek köréje, majd valami hátborzongatóan kecses zötykölődést a bukfencező térben: négy test kígyózását és pattogását egy végzetes balettben. Groteszk módon nem is lehetett kellemetlen érzés, ha valakinek a konkrét fizikai érzeteket sikerült elvonatkoztatnia a történtek átfogóbb megértésétől, és ez Salónál soha nem fog elmúlni. Néhanapján, akár ébren, akár álmában azon kapta magát, hogy Mandy csodálkozó szemébe néz, vagy Daniel Abraham furán jókedvű „hé!”-jét hallja a hátsó ülésről, vagy érzékeli azt a negyedik valakit, a láthatatlan barátnőt, valahol a háta mögött a felbolydult térben: ahogy egy árnyék sötéten átsuhan a jobb csuklóján. És ez mind-mind közrejátszott újdonsült, rendkívül sajátos és életre szóló feladatának meghatározásában, nevezetesen, hogy miként vegyen továbbra is levegőt azok után, hogy két ember halálát okozta.

Soha nem mondta el egyikünknek sem, hogy mit tett. Soha nem adta meg nekünk a lehetőséget, hogy megértsük őt.

Apánk már a baleset előtt is gyakorlott képmutató volt, alapvető valótlanságokat – például, hogy eljegyezte Mandy Bernsteint, sőt egyenesen szerelmes belé – hagyott rutinszerűen annyiban. Mielőtt megölte volna őt, ennek főképp az volt az oka, hogy nem akarta megbántani Mandyt; miután pedig megölte, így próbálta elkerülni, hogy még tovább tetézze a lány családjának fájdalmát. Lényegesen könnyebb is volt egyszerűen egyetérteni, amikor az emberek bizonyos feltevésekkel éltek, és mindenki ugyanazzal a feltevéssel élt, méghozzá jó okkal. Mandy nem egyszerűen odavolt érte, de készségesen (sőt, boldogan!) le is feküdt vele a fiú kollégiumi szobájában (a 70-es évek elején jártak, amikor egy csomó szép lány ezt nem tette volna meg). És tulajdonképpen egyáltalán nem is lehetetlen, hogy ők ketten együtt maradtak, összeházasodtak, és remekül elboldogultak volna. Miért is ne? Csak körül kell nézni, ha olyan férfiakat akarunk látni, akik Mandy Bernsteinnél sokkal kevesebbel is beérték! De hogy szerelmesnek lenni, ahogy azt ő maga és a saját gyermekeinek legalább némelyike később átélte – nem. Az az igazság, hogy addig még sohasem érzett ilyesmit, és félig sem hitt azoknak, akik azt állították, hogy ők már igen.

Mindenesetre alakoskodni nem ugyanaz, mint hazudni, főleg, ha az a célja, hogy megkíméljük a gyászolók érzéseit, akikből volt bőven, köztük történetesen Johanna Hirsch is. Anyánk ügyelt rá, hogy Salót még véletlenül se kérdezze Mandyről, és nyilvánvalóan úgy vélte, hogy a fiú szíve (a szíve!) sosem lehet teljesen az övé, hiszen, valamennyi részben, mindig is ahhoz a szegény, szerencsétlen lányhoz kell húznia. Salo pedig lassanként eldöntötte magában, hogy még a hazugság sem égbekiáltó, ha az emberből egyszerűen hiányzik a mechanizmus bizonyos dolgok iránt (nem tud, mondjuk, négyjegyű számokat fejben összeadni, három méternél nagyobbat ugrani távolugrásban, vagy szoros kötődést érezni egy másik emberi lény iránt). Apánkból sok ilyen mechanizmus hiányzott, amelyek közül némelyiket messze jobban sajnálta, mint azt a képességet, hogy igazán szeretni tudja azt a nőt, akit állítólag el szándékozott venni (vagy akár azt, akit ténylegesen el is vett). Hiányzott belőle, például, a muzikalitás; ezt csalódásként élte meg. Hiányzott belőle az a fajta laza barátságosság, amit másoktól látott. Végül pedig, és főleg a baleset után, hiányzott belőle az érzék, hogy teljes mértékben belakja a tulajdon életét, mintha valamiképpen még mindig abban a bukfencező térben hánykolódott volna ide-oda. Tovább kavargott körülötte minden, miközben azon igyekezett, hogy visszanyerje az egyensúlyát, és néha erőteljes sürgetést kellett leküzdenie, hogy megállítsa. Mind közül ez volt a legnagyobb hiányosság. Mindenre rányomta a bélyegét.

Salo szánalmas fizikai sérülései olyan gyorsan begyógyultak, hogy az már kínos volt. Heteken belül visszatért a kollégiumba, előadásokra meg szemináriumokra járt, bár az ismerőseit kerülte. Végigbukdácsolt a tantárgyakból, különösebb megerőltetés (vagy különösebb feltűnés) nélkül levizsgázott belőlük, aztán azon a nyáron egymagában átrepült Európába, és bebarangolta a kontinenst. Az idegeneknek, akikbe belebotlott (ahogy az a vonatokon vagy a múzeumokban előfordul), csak a legszükségesebb információkkal szolgált: New York-i, a Cornellre jár, leendő bankár, de a sérülést, amely ekkor már léte középpontját képezte, nem árulta el. Nem volt kétségbeesve; csak hánykolódott, örökké hánykolódott, könyörtelenül kiszolgáltatva annak a borzasztó súlytalanságnak és a gravitáció árulásának. Úgysem tudná senki felérni ésszel, mi értelme lenne hát elmondani nekik?

Rómában kezdte meg az utazását, onnan vándorolt észak felé Milánón, Genfen és Párizson át. Nem bánta az egyedüllétet, habár az világos volt, hogy a stoppal vagy az új vasúti diákbérlettel utazgató fiatalemberek falkáit némileg zavarba ejtette. Egy maguk korabeli turista, akinek nyilván van mit a tejbe aprítania – szállodákban aludt, nem pedig diákszállókon –, és egyedül utazik? De persze nem volt mindig egyedül. Nem volt ellenére a megismerkedés azokkal, akikkel összeakadt. Készséggel meghívta őket egy ennivalóra – megengedhette magának; miért is ne? –, vagy jegyet vett nekik valami turistalátványosságra, amelyet vétek lett volna kihagyni. Ha pedig a következő úti céljuk nem hangzott rosszabbul, mint bármi más, gyakran velük is tartott, mert nem volt egy olyan konkrét hely, ahol lenni szeretett volna, így aztán mit számít az, hogy hol van? Amikor a világ megbillen az ember alatt, és már ültében bukfencet hány, még ha alszik is (főleg, amikor alszik), akkor egyik hely olyan, mint a másik.

Mindezt, akárcsak a többi magántermészetű dolgot, mindössze egyetlen embernek mondta el, aki egy napon majd elmeséli nekünk.

Bruges-ben próbálta ki először a kannabiszt, egy kicsit még reménykedett is benne, hogy segíteni fog, de nem segített. Egy amszterdami kávézóban megismerkedett egy művésznövendékkel, akivel együtt vacsorázott, sőt, le is feküdt vele egy lakásban, amelyben a lány egy szobrásszal és egy államilag nyilvántartott heroinfüggővel, két barátságos sráccal lakott együtt. Margot-nak hívták, és volt egy kiállítás a németországi Krefeldben, amit meg szeretett volna nézni, úgyhogy Salo behajtogatta hosszú lábait a lány barna Peugeot-jába, és elhajtott vele keletre. Amikor a határon felmutatta amerikai útlevelét, az őr élesen rápillantott, és rajta is hagyta a tekintetét, amitől Salo karján hirtelen felállt a szőr. Az meg sem fordult a fejében, hogy ez a kirándulás nem lesz egy sétagalopp. Ez az átkelés. A kocsit továbbintették, Margot pedig elhajtott. Salo akkor járt először Németországban.

Krefeld nem is esett olyan messze a határtól. Margot arról az emberről mesélt, akinek a kiállítását szerette volna megnézni, és aki valamikor leveskonzerveket meg banánokat festett, de most már bámuló vagy alvó emberekről készít filmeket. Mintha meglepte volna, hogy az apánk hírét sem hallotta ennek a művésznek, de aztán elmondta neki, hogy milyen festmények lógtak a családjuk New York-i lakásának falain, amelyek között felnőtt, mesélt az alföldi tájképekről, a vidám nőket meg önelégült, tehetős férfiakat ábrázoló portrékról. Azt már nem árulta el, hogy néhány festményt éppen abban a hónapban adományoztak az egyetemnek, amikor ő felvételizett; talán felfogta, hogy egy ilyen gesztus a lány szemében milyen otrombának, mennyire idegenül amerikainak tűnne. Inkább elfordult, és a tájat nézte – ezt a félelmetes országot –, amely elsuhant mellettük, és elcsodálkozott rajta, hogy milyen hétköznapinak látszik: élelmiszerüzletek, autóparkolók, sportpályák, amelyeken focimeccsek zajlottak, és az oldalvonalról szülők figyelték a játékot. Arra gondolt, hogy ugyanezek a városok, pályák és utak vajon milyenek lehettek a mi mitikus ősünk, Joseph Oppenheimer, és milyenek Goebbels Jud Süssének idejében. Arra gondolt, hogy miért festene bárki is banánt, és vajon mivel kell megfesteni ahhoz, hogy a festék ne tudjon lehámlani róla, és azon töprengett, hogy egy alvó emberről szóló film vajon mitől művészet. Úgy vélte, Margot-tól ezeket nem érdemes megkérdezni.

A Kunstmuseen Krefeld két egymás melletti téglaépület volt, hatalmas, lapos és tömbszerű, mint egy középiskola valamelyik sivár amerikai külvárosban. Salo és Margot már csaknem három órája úton volt, a lány be is ment a mosdóba, amíg a srác megvette a jegyeket. Amikor előkerült, Margot megkérdezte az őrtől, hogy hol vannak azok a filmből vett képek, aztán már indult is, hogy megkeresse, amiért jött. Salo követte. Itt volt a németországi Krefeldben, egy lánnyal, akitől szíves örömest megvált volna. Itt volt, ugyanakkor, mint mindig, ott volt azon a másik helyen is, a bukfencezés helyén, amelyhez most már hozzászokott, vagy ha még nem is szokott hozzá, tudta, hogy muszáj lesz kieszelnie, hogyan szokhat hozzá, mert nem fog megváltozni. Már nem emlékezett rá, hogy kell úgy járni, mintha a padló nem billenhetne oldalra vagy fejjel lefelé bármelyik pillanatban, de ez csupán egy készség, amit el kell majd sajátítania, és máris egyre jobban megy. Belépett az első galériába.

Azok a festmények, amelyek között apánk a szülei Ötödik sugárúti lakásában felnőtt, más kontinensek más évszázadaira nyíló huzatos ablakok, pontosan ugyanolyan jelentéktelenek voltak a számára, mint a diákszövetségi ház falain lógó Peter Max-poszterek vagy Eliot Porter bekeretezett fényképei, amelyeket az egyetemi barátai kezdtek kiaggatni a New York-i lakásaik gipszkarton falaira. Jelentéktelen, mint: említésre vagy figyelemre sem méltó, ami nagyon messze esik az elismeréstől, a csodálatról már nem is szólva, a szeretetről meg pláne nem. És amikor, két évvel az előtt a nap előtt, hogy Salo belépett a Kunstmuseen Krefeldbe egy lány nyomában, akiről a sors úgy akarta, hogy soha többé ne lássa, a szülei régi mesterektől származó festményeinek nagyjából a fele egy hirtelen támadt exodus keretében a Cornell Egyetem Herbert F. Johnson Szépművészeti Múzeumába távozott, a nagyszüleink arra sem méltatták, hogy megkérdezzék tőle, nem akar-e megtartani egyet vagy többet, vagy akár az összeset. (Miért is tették volna? Soha egyetlen festményről sem érdeklődött!) Egyszerűen hazajött az Androscoggin mellől a nyáritáborbeli ifivezetői munkájából, és észrevette a hálószobája ajtaja melletti üres falat, ahol A Fiú kanállal (Bartholomeus van der Heist, 1643) lógott, amióta az eszét tudta. A festmény elhagyta az épületet, tizenegy másik képpel egyetemben, és amikor I. M. Pei vadonatúj betonépületében végül még apánk hallgató korában materializálódott, oda se szagolt, hogy megnézze. Ennyire hidegen hagyta még ez a festmény is, ahogy bármelyik másik festmény, amíg meg nem történt a következő.

Salo már a galériában megtett első lépésnél elvesztette azt a nehezen megszerzett képességét, hogy állva maradjon. A padló játékosan eliramodott előle, majd felpattant a feje fölé, ő pedig megindult lefelé, előbb egy csontos csípővel ütközve, aztán egy könyökkel, majd végül egy arccal, amely közel nyugalmi helyzetben landolt a feje többi része mellett. Következésképpen lehunyta a szemét, furcsamód nem boldogtalanul, és már azon a valamin álmélkodott, amit a zuhanása előtt látott, gondolatban abban gyönyörködött: az eszébe véste. Aztán – túlságosan is korán – kezek rángatták a tulajdon karját. Az őrök voltak azok, magas férfiak khaki egyenruhában és sziszegő walkie-talkie-kkal, úgy húzták fel, mint a sérült újszülöttet, akit muszáj eltávolítani az anyaméhből. Az egyikük letett egy összecsukható széket. Mint apánk később megtudta, ez egy speciális szék volt, amelyet pontosan a letaglózott turisták számára tartottak készenlétben.

Stendhal-szindróma a neve, tudta meg végül apánk. Szédülés, zavarodottság, akár ájulás is, rendszerint külföldi turistákon hatalmasodik el valamely nagyszerű műalkotás szemlélése közben. Azért hívják így, mert a francia író adta róla az első és legtalálóbb leírást: Egyfajta eksztázisba estem… Belevesztem a magasztos szépség szemlélésébe… Ahhoz a ponthoz értem, ahol az ember mennyei érzéseket tapasztal… Minden olyan elevenen szólt a lelkemhez… Kifutott belőlem az élet…

Természetesen megköszönte nekik, de főleg azt remélte, hogy elmennek, hogy békében megnézhesse, és végül így is tett.

Hatalmas, négyzet alakú festmény volt. Az egyfajta őzbarnaszínű hátteret csaknem elfedték az eszeveszett, irkafirkaszerű narancssárga és piros hurkok, amelyek fárasztó összevisszaságban kavarogtak kérlelhetetlenül. Nem tudta levenni a szemét arról a narancssárgáról, arról a vörösről, azokról a ritmikus hurkokról, a rettenthetetlen próbálkozásukról, hogy valamit lefirkantsanak.

Arra gondolt: Ez tényleg művészet?

Arra gondolt: Miért segít ez?

Arra gondolt: Ki tudja ezt megnézni?

Margot jött vissza az egyik őr kíséretében. Odalépett a székhez, és lehajolt, hogy megnézze Salót.

– Úgy látom, jól vagy – mondta. – Azt mondták, elájultál.

– Lehet – felelte Salo.

– Beteg vagy? – A fiú látta rajta, hogy nem szeretné, ha beteg lenne. Margot nem akart egy beteg emberrel három órát autózni visszafelé Amszterdamba, és Saló mérget vett volna rá, hogy az éjszakát sem akarta Krefeldben tölteni egy beteggel.

– Á, dehogy – felelte, igyekezve, hogy vidámnak tűnjön a hangja. Egész idő alatt le nem vette a szemét a festményről.

– Szóval végül is szereted a modern művészetet – jegyezte meg a lány.

– Ez tetszik – erősítette meg Salo. – Nem tudom, mi ez.

A lány odalépett a képhez, és megnézte a kártyát.

– Cím nélkül. Ez nagy segítség. Amerikai. – Megpróbálta kimondani a nevét, de csak addig jutott, hogy „tumb-lej” vagy „túm-bli”. – Nézd már, falfestéket és zsírkrétát használt. Nem éppen olyan, mint a te flamand tájképeid.

Nem, helyeselt az apánk.

– A kiállítás többi részét is meg akarod nézni?

Nem, mondta Salo, de ő csak menjen vissza. Azt akarta, hogy egyedül hagyja a festménnyel. Azt akarta, hogy a világ hagyja magára a festménnyel.

Megtalálta a módját, hogy aznap este zárásig bent maradjon a Kunstmuseenben, utána pedig Margot-val együtt (aki nagyot csalódott azokban a standfotókban) kibírták a hosszú autózást vissza Amszterdamba, és a Dam téren elváltak, hogy soha többé ne találkozzanak. Apánk rájött, hogy semmiről sem tud semmit. Lövése sem volt róla, hogy mit látott, vagy hogy az a valami, amit látott, honnan való, vagy hogy más művészek miféle festményei vannak ezzel köszönőviszonyban, vagy hogy mire tanítja őt ez az egész. Arról sem volt fogalma, hogy mikor lakhat majd olyan helyen, ahol egy ilyen tárgyat kitehet a falra, és nézheti, minden reggel, minden éjjel. És még évekig nem fogja tudni rátenni a kezét a pénzre, amelyet az ő nevében kezelnek, és a Wurttembergnél is csak azután fog majd elkezdeni keresni, hogy elvégezte az egyetemet. Azt viszont tudta, ahogy még soha semmit nem tudott, hogy valamiképpen, egy szép napon, övé lesz az a festmény.

Ősszel a Cornellre visszatérve kiiratkozott a diákszövetségéből, nem azért, mert a tagjai bármiféleképpen is érzéketlenek lettek volna, hanem azért, mert rájött, hogy nem tudna úgy belépni azokba a helyiségekbe, hogy ne lássa Danny Abrahamet, azt az embert, akit szinte elviselhetetlenül kedvesnek tartott. Valaki azt mondta, hogy a lány, akivel Daniel randizott, még azon a rettenetes napon otthagyta a Cornellt. Salo egyáltalán nem emlékezett rá. Még csak az arcát sem tudta felidézni; abban sem volt biztos, hogy egyáltalán odafordította-e a fejét, amikor azok ketten, Daniel és a lány, bemásztak a Jeep hátsó ülésére, vagy hogy valaki is közölte volna vele a nevét. Nem kérdezte, hová ment; csak megkönnyebbülést érzett, hogy nem kell vele találkoznia valamelyik tanteremben vagy a menzán. Egyetemi éveinek hátralévő részében nem akart barátokat szerezni, és nem akart sok vizet zavarni; csak a diplomáját akarta megszerezni anélkül, hogy még valamit elbaszna. Annyi esze volt, hogy a gazdasági szakirányát ne cserélje le semmi másra, legkevésbé a művészetre. A művészet régi hagyománynak számított az Oppenheimer családban, és ennyi elég is volt ahhoz, hogy indokoljon egy kora délelőtti műbecsléstanfolyamot, és egyet a modernistákról, egyet pedig Pollockról és köréről. A művészet a vagyonapparátusnak is elismert részét képezte, a vagyon megszerzésének nem haszontalan vetületét. (Selda és a nagyapánk, Hermann nem volt se szentimentális, se ostoba: a régi mestereknek az a tizenhét festménye, amely a Fiú kanállal és a többiek távozása után az Ötödik sugárúti lakásban maradt, a Sotheby’s értékelése szerint a legnagyobb értéket és/vagy potenciális elismertséget képviselte.) Salónak ebből semmit sem kellett elmagyarázni. Ha festményeket akar birtokolni, és a napi teendők elvégzése után a festmények világában akar élni, az szíve joga, sőt, a családi tradíciónk része! Ő azonban folytatni akarta közgazdasági tanulmányait, a diploma megszerzése után pedig zokszó nélkül elfoglalni azt a helyet, amelyet az apja és előtte élt apák előkészítettek a számára (a Wurttemberg Holdings Broad Street-i irodájában), hogy szakmai élete hátralévő részében ott szolgálja az Oppenheimer-lét ügyét.

Amikor két hónappal az egyetem elvégzése előtt betöltötte a huszonegyet, hozzáférést kapott a zárolt vagyonához, és napokon belül igénybe vette a Marlborough Galéria segítségét, hogy lebonyolítsák a vásárlást a torinói Galleria Speronétól (olyan összegért, amelyet örök életében nevetségesnek fog tartani). Négy hónap múlva meg is érkezett a láda, és miután a költöztetők felfeszítették, és elmentek, majdnem utánuk szaladt, annyira megijedt attól, hogy ő lett a felelős ezért a tárgyért, és döbbenettel konstatálta, hogy valakik – akárkik – valóban az ő gondjaira bízták. Az erejéből még egy ilyen kevéssé ihletett környezetben sem veszített szemernyit sem.

A szóban forgó környezet a Salo által bérelt tökéletesen hétköznapi lakás volt egy fehér téglaépületben a Harmadik sugárúton, amolyan friss diplomásoknak való mezei, egy hálószobás lakás gipszkarton falakkal és egyenesen a bútorüzlet kiállítóteréből megvásárolt, kinyitható Jennifer kanapéval, üvegezett-krómozott dohányzóasztallal meg pár székkel a Habitattól. Ennyiből állt az egész, plusz egy amerikai mester ikonikus műalkotásából, amely egy napon hetvenmillió dollárt fog érni. Apánk először egy pancser módon (nem középre és túl alacsonyra) bevert árva szögre próbálta felakasztani a Twomblyt, ám a kép súlya azon nyomban eltörte a szöget, és a gipszkarton fal egy darabja a képpel együtt előrebukott, Salo alig tudta elkapni, hogy ne a dohányzóasztalra zuhanjon. (Egyikünk, amikor ezt az apróságot megtudta, sokáig nem tért magához.) A kép ezután ott maradt a padlón, a falnak támasztva, ahol éppen eltakarta a hiányzó darabot. Az eléggé nyilvánvaló, hogy Salót nem különösebben érdekelték a szép terek, a bútorok meg pláne, még az olyanok sem, amelyek netán kényelmesebbek lettek volna az övéinél, a konyhát pedig csak elvétve használta. A környéken minden sarkon volt egy koreai fűszeres, és minden koreai fűszeresnél volt ételbár, így aztán munka után bement, kanalazott valami meleg ételt a műanyag tálba, aztán visszament a lakásába, leült a kinyitható kanapéra, és az öléből evett műanyag villával, közben szinte le sem véve a szemét a festményről. Így telt az első éve a Wurttembergnél.

A következő nyáron, amikor a szüleink azon a Vineyardon tartott esküvőn megismerkedtek (újraismerkedtek), ő legelsősorban is azt látta meg Johanna Hirschben, hogy ugyanabból a fából faragták, mint Mandy Bernsteint. Talán nem annyira vonzó, és nem olyan okos, de fura módon ugyanolyan szeretettel fordul feléje, minta valami pompás díj lenne, amit meg lehet nyerni. Miközben a próbavacsora lassan lecsengett, a korlátba kapaszkodott, talán kissé részegen, és azon töprengett, milyen lenne itt élni, a szigeten, amikor hirtelen itt termett mellette ez az illető, és eszébe idézte azokat a rémisztő első napokat: a komor kézfogásokat, az idegenek ölelését, akik reszkettek, miközben a karjában tartotta őket, a bánatos szagokat. Pedig ő tudja, hogy mit tett, és mégis itt van. Valami a helyére csusszant benne: nem a szerelem, nem a tulajdon borzasztó egyedüllétének a hirtelen felismerése, még csak nem is a vágy. Csak arra gondolt, ahogy elnézte a lányt, és feltűnt neki, hogy milyen ideges, amikor beszél, amiből megértette, hogy valami kifürkészhetetlen oknál fogva azt akarja, hogy jó véleménnyel legyen róla: Miért ne? Itt van ez a csinos, barátságos lány, aki úgy látszik, eldöntötte, kétségkívül ott helyben, hogy az ő egyéni nagy tragédiájának – csak a rend kedvéért: nem az üggyel kapcsolatos saját kozmikus felfogásának – az orvoslása lesz élete célja, vagy legalábbis prioritása.

Azon az őszön Johanna visszatért a Skidmore-ra, hogy megkezdje a második évét, Salo pedig tovább dolgozott az apja mellett a belvárosban. Nem idegenkedett attól, amit csinált, és nem is ment rosszul. A többi alkalmazott részéről, akik közül sokan már évtizedek óta a Wurttembergnél dolgoztak, valami kollektív megkönnyebbülést érzett, amiért a céghez való viszonyulásában kötelességtudónak mutatkozott, a másfél évszázadnyi részvénybirtoklással való megismerkedés után pedig hozzáértőnek bizonyult, sőt, ahogy kezdte összerakni a maga üzleteit, kreatívnak is. Az anyánk hétvégente levonatozott, és nála szállt meg, mert nem akaródzott neki a saját szüleinél tölteni az időt. Salo senkivel sem feküdt le a holland művésznövendék óta, akivel aznap Németországban járt, amikor először meglátta a Twomblyt. Tudta, hogy az 1970-es években (amikor már a nők is kezdték lerázni magukról a promiszkuitással kapcsolatos ósdi nézeteket) egy fiatalembertől nevetséges dolog úgy élni, mint egy aszkéta valami szerzetesrendben, de képtelennek érezte magát ennek a szakadéknak az áthidalására. Johanna valamiképpen a kezébe vette az egészet, vagyis neki csupán szolgálatkésznek kellett lennie. És miután elkezdtek szexelni (más szóval, szinte azonnal), megkönnyebbülve tapasztalta, hogy a teste még emlékszik rá, hogyan kell csinálni ezt a fura, állatias dolgot, és arra, hogyan kell élvezni. Felvidította, hogy egész éjjel Johanna mellett alszik, és mellette is ébred. Ilyet igazából még sohasem csinált, még Mandy Bernsteinnel sem.

Jobbára senkivel sem érintkeztek, múzeumokba meg moziba jártak, néha-néha a Maxwell’s Plumban vagy a P. J. Clarke’sban összejöttek Johanna nővérével, Debbie-vel és a fiújával (későbbi vőlegényével, még későbbi férjével), Bruce Kriegerrel. Debbie egy kitömött vállú erőmű volt, aki futócipőben, gyorsgyaloglással és walkmanen zenét hallgatva járt munkába. Ők ketten Bruce-szal nagy karrierbe vágták a fejszéjüket, és nyilvánvalóan afelé tartottak, hogy nagyon jómódúak legyenek. (Salo látta rajtuk, hogy az ő archaikus kis családi cégük, amelyet szándékosan takargattak a kíváncsi pillantások elől, valamiképpen gyanús a számukra.) Néhányszor Johanna fivére, Bobby is benézett valakivel, aki azon a héten épp a barátnőjének hitte magát, és így négyesben mentek el valahová, hogy nagy üggyel-bajjal találjanak valami beszédtémát. Bobby ekkor már üzletsorokat meg kereskedelmi ingatlanokat vásárolt és értékesített, néha – egy sor alighanem illegális holdingcégen keresztül – saját magának. Büszkén beszélt róla, hogy kirúgták az internátusból, mert füvet árult az iskolatársainak (csak azért kapták el, tájékoztatta őket, mert valami előkészítős adagját ceruzahegyezékkel preparálta ki), de valami gyanús mesterkedés révén máris egy hatalmas házban lakott New Jersey-ben, amelyet zsúfolásig megtöltöttek a sikeréről tanúskodó csilivili dolgok. Bobby nagyon is hajlamos volt hátba veregetni apánkat, valahányszor üdvözölte vagy elbúcsúzott tőle, azt viszont igazán a javára lehetett írni, hogy annak dacára, hogy „egy buliban utaztak”, soha semmire nem kérte Salót, és nem próbált neki eladni még csak egy kerti sufnit sem.

Johanna fokozatosan, hétvégéről hétvégére, apránként beköltözött Salóhoz, a lehangoló kis Skidmore-beli szobájából minden apró-cseprő dolgot odahordott, a gyerekkori otthonából viszont szinte semmit, csak a nagyszülei, Rose és Lou esküvői fényképét. A Harmadik sugárúton töltött hétvégéi fokozatosan mindkét irányba megnyúltak – péntektől szombatig, csütörtöktől hétfőig –, míg végül már csak a kihagyhatatlan órákra és vizsgákra utazott vissza Saratogába. (Arról is letett, hogy átváltson gyermekpszichológia szakra, ami idővel a legkisebb bepillantást sem engedné egyik gyermeke fejébe sem, legalábbis épp akkor nem, amikor számít.) A fiúja nappaliját uraló festményről eleinte nem szólt semmit, mert – hihetetlen módon – nem tett rá valami nagy benyomást, de miután megfigyelte, hogy néz rá a fiú, és kezdte megérteni, hogy micsoda helyet foglal el a fejében, azért komolyan erőt vett magán. Anyánk nyilvánvalóan rájött, hogy nem holmi összegányolt kép, amelyet Salo a Sohóban túrt ki valamelyik bolhapiacon, és nem is diákmunka, amelyet valamelyik művészet szakostól vett a Cornellen. Bonyolult vásárlás eredménye volt, igazi pénzt költöttek rá, és konkrétan Európából szállították át ezt az izét. Ám ez csak még inkább elmélyítette benne a megértés hiányát.

Salo soha senkitől nem tanulta meg, hogyan kell szemlélni a műalkotásokat. Sem a szüleitől – ha ők maguk tudták egyáltalán –, sem pedig a kora délelőtti műbecsléstanfolyamon a Cornellen, amely a Lépcsőn lejövő akttal különben is véget ért. De most – az 1970-es években – olyan idők jártak, amikor egy hétköznapi illető képvásárlási vágya remekül összecsengett a galériák és az aukciós házak képeladási vágyával, és ezt a tranzakciót senki sem kívánta túlkomplikálni. A művészeti tanácsadók megjelenése még évtizednyi távolságban volt (nem mintha ez számított volna apánknak, aki később különös örömét lelte abban, hogy lapátra tegye őket), és csak azokra a gyűjtőkre figyeltek oda, akik Pollockot vásároltak, meg a köréhez tartozókat, ami azt jelentette, hogy Salo nyugodtan besétálhatott a Christie’shez vagy a Sotheby’shez, foghatott egy tárcsát, aztán kisétálhatott Diebenkorn valamelyik Ocean Park festményével vagy Hans Hoffman egyik táblaképével, amit meg is tett, még mielőtt az 1970-es évek véget értek volna. Egy nevetségesen langyos árverésen találkozott először Franz Kline-nal és Agnes Martinnal, Andrew Crispo galériájában pedig, miközben maga Crispo valahol hátul egy svájci gyűjtőre pazarolta a figyelmét, Salo Ed Ruscha egyik nagy méretű munkájáért állított ki csekket. A képet egy alkalmatos taxi tetőcsomagtartójára kötözve vitte haza a Harmadik sugárútra.

– Na, és mit tudunk erről a művészről? – kérdezte tőle anyánk egy napon, miután leültek a kanapéra. A festmény azon a helyen volt, ahol mindenki másnak a lakásában a televízió lett volna.

Salo elmondta neki az alapvető tudnivalókat, és anyánk meg is hallgatta, de azért nehezére esett fenntartani az érdeklődését olyasvalaki iránt, aki zsírkrétával firkált egy olyan alapra, amelyet nyilvánvalóan még csak nem is rendes olajfestékkel, hanem falfestékkel festettek. És ami azt illeti, maga Salo sem érdeklődött annyira sem a festő élete, sem pedig a nézetei iránt, mint ahogy a jövőben sem nagyon fogja érdekelni egyik általa gyűjtött művésznek az életrajza sem. Nagy általánosságban ismerte a történetüket, tudta, hogy mi foglalkoztatja őket, de nem hagyta, hogy bármi is befolyásolja azt, hogy egy-egy mű milyen érzést kelt benne. Műgyűjtő életének hosszú évei alatt egyetlenegyszer sem vágott bele csak azért ikszipszilon művének a megszerzésébe, mert úgy érezte, hogy ikszipszilonnak ott a helye a gyűjteményében, vagy mert valaki azt mondta neki, hogy ikszipszilon műve egyszer még egy vagyont fog érni. Őt nem érdekelte a vagyonszerzés. Neki már volt vagyona.

Rendszerint még csak szóba sem állt apánkkal senki, amikor elment a Castelli’sbe, a Pace-be vagy akár a Marlborough-ba az Ötvenhetediken (ahol valamikor segítséget kért a Twombly megszerzéséhez), vagy amikor chino nadrágból és ócska pulóverből álló hétvégi toalettjében, leszegett fejjel, kezét a zsebébe gyömöszölve végigballagott a Sotheby’s vagy a Christie’s bemutatótermein. Sokat segített, hogy a művészek, akikhez egyszer csak vonzódni kezdett, nem voltak sem híresek, sem nagyra értékeltek, és egyáltalán nem is tartották valószínűnek, hogy valaha is azok lesznek. És bár sosem úgy indult neki, hogy elutasítja a művészvilág divatjait vagy a kritikusok „útmutatásait”, azt sem látta indokoltnak, hogy odafigyeljen rájuk.

Eleinte egyetlenegy mű sem váltotta ki belőle azt a letaglózó érzést, amit Krefeldben élt át, de keresgélés közben rájött, hogy már kezdi kapiskálni a festmények által tükrözött eszméket. Aztán, csaknem egy évvel a Twombly után, azon kapta magát, hogy többször is visszamegy megnézni egy másik négyzet alakú festményt, egy függőlegesen kettéosztott, kétféle szürke mezőt, szintén egy olyan festő megtévesztően egyszerű és végtelenül bonyolult művét, akiről még soha senki nem hallott. Ez lett a második szerzeménye, amelyet a bérlakás hálószobájában helyezett el, egy barna laminált komód fölött, amelyet a Bloomingdale’s bútorüzletében vásárolt. Látta Johannán, hogy ez nem egyszerűen zavarba ejtette őt; ettől egyenesen idegenkedett. De egy szót sem szólt. A harmadik szerzeménye, amikor meghozták, túl nagynak bizonyult, nem fért be a lakás ajtaján, a házfelügyelőt kellett lefizetni, hogy távolítsa el az ajtófélfát. Miután bevitték, csak az a fal volt elég nagy hozzá, amelynek a Twombly támaszkodott, úgyhogy az ment a hálószobába. A gipszkarton sérülésének előkerülése a házmester újabb lefizetését, a fal befoltozásáig a kép felhelyezésének elhalasztását, és – most először – egy hivatásos műtárgyberendező látogatását tette szükségessé. Erre a három képre a procedúrában részt vevők – az aukciós ház szállítói, a házfelügyelő, a profi képakasztók – mindegyike kizárólag nyílt megvetéssel tekintett.

– Ehhez mit szólsz? – kérdezte anyánktól.

Johanna a kinyitható kanapén ült, és némileg csüggedten nézte az új festményt. Hatalmas volt, mustárszínű, a bal szélén vékony, függőleges, zöldes csík, a tetején keresztvonalkázás. Borzasztóan elütött a kanapétól, amely világoskék alapra nyomott virágmintás volt, és a subaszőnyegtől is, amely szintén kék, bár másmilyen kék volt.

– Mi akar ez lenni? –kérdezte anyánk.

– Az otthona. Los Angelesben él.

– És azok ott… utcák?

Arra tehát nyilvánvalóan nem fog sor kerülni, hogy megosztozzon rajta vele, azzal a nővel, akiről már feltételezte, hogy el fogja venni feleségül. De hát apánk nem is volt benne biztos, hogy szeretne rajta osztozkodni. Megkönnyebbült, hogy nem kell osztozkodnia.

Salónak egyvalami nagyon is tetszett Johannában, mégpedig az, hogy általában véve nem nagyon érdekelte őt a dolgok megszerzése. Anyánk sosem volt egy nagy vásárló, és ekkor sem lett az belőle; farmert meg norvég mintás pulcsikat hordott, a lábára hosszú szárú barna Frye csizmát húzott, a kiöltözős alkalmakra pedig volt egypár átkötős ruhája, amelyekben szinte eltűnt már amúgy is vékony dereka. Nem vágyott rá, hogy kipróbálja a belvárosi klubokat, a CBGB-t, amely akkor már híres volt a polgárpukkasztó bandáiról (meg a mocsokról), vagy később a forradalmian új Palladiumot és Studio 54-t. Boldognak tűnt, hogy otthon lehet egy könyvvel, vagy nézheti valamelyik új kábelcsatornát, a Cinemaxot vagy a Home Box Office-t, vagy eljárhat a skidmore-os barátnőivel, akik elkezdtek leszivárogni délre, Manhattanre. Nagy bátran elment Salóval, ha az meg akarta nézni valamelyik múzeumot, de apánk megvárta, hogy Johanna visszamenjen Saratogába, és csak akkor fogott bele abba, amire egyre inkább úgy gondolt, hogy az az ő igazi kutatómunkája. Anyánknak mintha nem lett volna az övéhez fogható érdeklődési köre, szenvedélye meg még annyira se; helyesebben Salo megértette, hogy Johanna érdeklődésének középpontjában ő maga áll: az ő kényelme, az ő szórakoztatása, az ő feloldozása. Salo ezt nem kérte tőle, egyszeriben mégis megkapta, és mintha nem tudta volna rávenni magát, hogy bármit is érezzen vele kapcsolatban. Néha eltöprengett azon, hogy vajon kivé is lett volna, ha a Jeepje nem trafálja el azt a követ, és nem bukfenceznek át mind a négyen az űrön, de önmaga eme elméleti verzióját sosem látta igazán maga előtt. Az a valaki éppolyan idegen volt tőle, mint a valóságos személy, a bukfencező, akinek ismerte magát.

Anyánk néha eszébe juttatta Mandy Bernsteint: azt, hogy őrá koncentrált fáradhatatlanul, a feltétel nélküli szeretete erejét. Salo megértette, hogy Johanna jó embernek tartja őt, akit letaglózott a privát visszapillantó tükrében lezajló, meg nem érdemelt tragédia, de aki mindig valami gyönyörűséges jóvátétel szélén táncol. Apánk nem bírta rávenni magát, hogy kiábrándítsa, hogy elmondja neki, mekkorát téved. Nem akart tönkretenni még egy helyes fiatal nőt, aki tájékozatlanságában elszánta magát, hogy szeretni fogja őt, és minden másnál inkább, az iránta érzett szerelménél vagy a vele való együttéléssel kapcsolatos optimizmusánál is jobban ez volt az oka annak, hogy egy este a Maxwell’s Plumban, az egyik Tiffany-pótlék lámpa alatt megkérte a kezét egy gyűrűvel, amely valamikor az apja anyjáé volt. Johanna ujjára túl nagy volt – a mérete, nem a kő –, de azért örült neki. Féktelenül örült. Egy szűk körű esküvőnek is örült volna, csak a családtagok és néhány barát részvételével, akiket ki-ki megtartott az egyetemről, de nagyszabású szertartás lett belőle a Harmonie Clubban, és a Wurttemberg rengeteg ügyfelének részvételével. Mindent Salo szülei fizettek.

Anyánk akkorra már természetesen pontosabb fogalmat alkothatott arról, hogy mivel is van dolga az Oppenheimerek vonatkozásában, különös tekintettel a tekintélyes vagyonukra. Már találkozott Salo szüleivel, a szinte hallgatag Hermann-nal és a félelmetes Seldával (akinek olyannyira fagyos volt az arckifejezése, hogy Johanna nem is igazán tudta, vajon különleges méltatlankodás céljából szemelték-e ki őt, vagy csupán egy elfogadhatatlan világ aprócska részét képezi), de jobbára éttermekben, ami késleltette átfogó tájékozódását. Objektíven felismerte, hogy Oppenheimerék tehetős emberek, sokkal inkább, mint az ő családja, csakhogy ő az amerikai gazdagság csupán egyik – a lawrenceville-i iskola diákjai által képviselt – verziójának a szomszédságában nőtt fel, Salo szülei viszont szemlátomást nem oda tartoztak. Maga Salo is közömbösen viseltetett a gazdagság mindenfajta fitogtatása iránt, ellentétben azokkal a srácokkal, akiket ő ismert (és akikkel randizott), akik jóval kevesebb pénzzel a zsebükben mintha mindennek a legdrágább változatára tartottak volna igényt ahhoz, hogy jól érezzék magukat a bőrükben. Amikor megismerkedtek, apánk jobbára azokban a viseltes chino nadrágokban meg – néha a régi iskolája, a Collegiate pólója fölé húzott – pulóverekben élt. Azután sem nagyon változtatott a ruhatárán, hogy a Wurttembergnél kezdett el dolgozni, és csak miután a tulajdon apja beszélt a fejével, akkor öltözött ki a kívánt mértékben. (Johanna segített neki kiválasztani egy aktatáskát, hogy ne a Bloomingdale’s Nagy Barna Táskájában hurcolássza már a papírjait.) Anyánk ahhoz még nem volt eléggé New York-i, hogy Salo egyik-másik próbakövének a jelentőségét felismerje: a Collegiate-ét, a vízparti hétvégi házét Rye-ban, a hosszú ideje egy bizonyos pénzügyi rétegbe tartozó zsidó családokkal összefüggésbe hozott nyári táborét, és mindenekelőtt az Ötödik sugárúti Oppenheimer-lakásét egy 1915-ös építésű mészkő társasházban, amely valamikor zsidók számára határozottan tiltott terület volt, legyen bármennyi pénzük is. Ez az égi palota az egyik felsőbb emelet teljes felét (bő felét) elfoglalta, így a szobák hosszú sora mind a fákból terített hatalmas szőnyegre nézett Manhattan szívében. Itt a kanapék természetesen nem a kinyithatók közül kerültek ki, a székek természetesen a Habitatból származtak, a festményeken pedig a gyönyörű falakon, amelyek természetesen nem gipszkartonból készültek, kis bronz névtáblák voltak, fölöttük pedig diszkrét világítás.

Egy délután, amikor Hermann és Selda Rye-ban tartózkodott, felmentek ide, hogy elhozzanak valami dokumentumot Salo gyerekkori hálószobájának egyik fiókjából. A nappalin áthaladva Johanna véletlenül felnézett a kandallópárkány fölötti falra, és megtorpant. Aztán egy lépéssel közelebb ment. A bronz táblán az állt… konkrétan az állt, hogy… Édouard Manet.

– Ez itt…? – Már majdnem kimondta, hogy „igazi”, pedig rögtön tudta, hogy az. Apósával-anyósával soha az életben nem fog bizalmas viszonyba kerülni, de azt már tudta, hogy nem azok a fajták, akik lemásoltatják egy híres festő művét, hogy a nappalijukban kitehessék.

– Micsoda?

– Nem, semmi.

És elképedve követte Salót egy hosszú folyosóra.

Ez is csak olyasmi volt, amit még hozzácsaphatott a fiúja szüleivel kapcsolatos, szűnni nem akaró talányokhoz. Amikor bement Salo irodájába, ami néha előfordult, Hermann jött, hogy mosolyogva és formális kézfogással üdvözölje. Amikor négyesben összejöttek vacsorázni, mindig valamelyik étteremben, halk kiszolgálás és ijesztő ezüstnemű mellett, Selda töviről hegyire kikérdezte őt anyjáról-apjáról, fivéréről-nővéréről. A tulajdon fiújának, későbbi vőlegényének, még későbbi férjének viszont mintha egyáltalán semmi mondanivalója nem akadt volna a gyerekkoráról, és jobbára azok az apróságok is, amelyekkel Johannát megkínálta, az otthoni személyzettel voltak kapcsolatosak. Volt egy Etta nevű házvezetőnőjük, aki az éjszakát is ott töltötte a konyhából nyíló kis cselédszobában, miáltal Salo szülei elutazhattak vagy kimehettek Rye-ba nélküle (amit sokszor meg is tettek). Volt egy Rosa nevű dadus, akivel óvodába járt, és egy Miss James nevű másik, aki a várost átszelő buszon elvitte a Collegiate-be, és érte is ment, legalább negyedikig. A konyhaasztalnál vacsorázott, néha az anyjával együtt, mielőtt az elment volna hazulról, néha meg csak Ettával vagy Miss Jamesszel, aki mindent alaposan megsózott, amit csak felszolgált, ami sértő volt Ettára nézve, aki az ételt főzte. A hálószobájában a folyosó legvégén, messze attól a szobától, amelyben a szülei aludtak, zöld skót mintás volt az ágytakaró és a függönyök, állt benne egy íróasztal, ahol a házi feladatát kellett volna írnia, meg egy babzsákfotel, amit helyette használt. (Ezt nem is nagyon kellett neki ecsetelnie, hiszen minden változatlan maradt.) A szobája falán kívülről annak idején egy kanalat tartó kisfiút ábrázoló festmény lógott, amely már nem volt ott. Ami azt illeti, mondta neki Salo, már egy csomó festmény nincs ott, amelyek között felnőtt.

De anyjával-apjával közös gyerekkori beszélgetésre alig-alig emlékezett, ahogy kirándulásra sem, hármasban eltöltött családi vakációra meg pláne nem. Miután őt megteremtették, mintha tisztes távolba visszavonultak volna az ő gyerekkora peremére, és azok alatt a bizonyos jellemformáló évek alatt onnan tapsoltak neki udvariasan, onnan kísérték őt figyelemmel kötelességtudóan, de úgy döntöttek, hogy a gyermeknevelés bizonyos részeit azokra hagyják, akik erre hivatottabbak, ami jelen esetben azt jelentette, hogy senkire. Salo ezt nem vetette a szemükre, Johanna pedig ügyelt rá, hogy ne is biztassa erre. Semmit nem tagadtak meg tőle, amit adott esetben konkrétan szeretett volna, de olyasmit sem, aminek a meglétét most hiányolta. Épp ellenkezőleg, Hermann és Selda minden nyáron felautózott Maine-be, hogy meglátogassák őt az Androscogginban, a többi szülő mellett állva végignézték a kenus ügyességi bemutatót meg az íjásztornát, és ott álltak mellette az Emánu-Él zsinagógában (egy másik Hermann Oppenheimer, Salo nagyapjának a nagyapja volt az egyik alapító 1845-ben). És aztán ott volt az az éjszaka, amikor ezek ketten beviharzottak Ithacába, összepakolták az éterrel elbódított Salót, és elvitték, vissza New Yorkba, és soha egy mukkot sem szóltak neki arról, amit tett. Még Lawrenceville-be is elvitték Mandy temetésére, és Newarkba Danielére, kávézókban vártak rá, miközben ő tette, amit tennie kellett, ami a helyes volt, amit ők maguk is elvártak volna, ha, isten őrizz, valamelyik másik fiatalember ült volna a volán mögött, és a tulajdon fiuk, az egyetlen fiuk ment volna el ilyen hirtelen.

Erről sem beszélt soha, de anyánk azért csak várt. Tökélyre vitte a biztonságos pillanatok kialakítását az aprólékos megnyilatkozása számára, ha lesz ilyen egyáltalán.

Salo élete a Wurttembergnél pontosan olyan volt, amilyenre számított. Az értéktőzsdéhez közeli egyik sarkon álló mészkő épület az apja nagyapjának agyafúrt szerzeménye volt épp a megfelelő pillanatban, mégpedig 1920 őszén, nem sokkal a tőzsdét ért bombatámadás után. Ez az Oppenheimer ős elvetette a fölfelé való építkezés lehetőségét, és ragaszkodott hozzá, hogy a zömök kis mészkő sarok maradjon meg gombának a vörösfenyők között. Odabent az idő vánszorgásig lelassult: egy szigorúan privát intézmény csöndes méltósága impozáns fogadó- és konferenciatermekkel a földszinten, elegáns egyéni irodákkal az emeleteken (némelyik nagy, mások nagyon nagyok). Láthatatlan éjszakai takarítók söpörték fel a padlót, dörgölték fényesre a fafelületeket, az ebédlőben reggelente főzőedényekben kínáltak reggelit az alkalmazottaknak, mintha mindannyian valami nemesi család tagjai lennének, akik füstölt halas rántottára és pirítósra gyűlnek össze, mielőtt szétszóródnának, hogy megkezdjék zsúfolt napjukat. A cég kultúrája valamelyest emlékeztetett némely más intézményekére, amelyek annak idején mindent elkövettek annak érdekében, hogy az Oppenheimerek korábbi generációit a lehető leginkább nemkívánatos színben tüntessék fel, de a hasonlóan hozzáértő, ambiciózus családok által alapított többi zsidó céggel ellentétben a Wurttemberget egy évszázadon át hasonló gondolkodású kapitányok kormányozták oly módon, hogy fél szemüket a családi vagyonon, a másikat pedig a következő generáción tartották. Azokkal a cégekkel ellentétben a Wurttemberg sikeresen elkerült minden egyes süllyesztőt, amely az iparág létére tört, többek között a tőkeáttételes kivásárlást, a bóvli kötvényeket, a bennfentes kereskedelmet, a „felpumpálás és elpasszolás”-t és az alkalmankénti pilótajátékot.

Amikor Salo Oppenheimer birtokba vette az egyik harmadik emeleti irodát, csak azt a négyzet alakú szürke festményt hozta magával, amelyet a felesége olyan ízléstelennek talált. A kép – amelynek tényleges címe Dylan tanulmány II. volt – az apánk íróasztalával szemközti falra került, ahol a belőle áradó nyugalom és mélység még hosszú évekig erőt ad majd neki. Johanna, aki ez idő tájt tette nála ritka látogatásai egyikét, megkönnyebbüléssel látta új otthonában a Dylan tanulmány II.-t, de egészében véve az iroda kissé sivárnak tűnt. Javasolta, hogy fessék át. Esetleg világosabb fehérre? Vagy legalább egy pár lámpát a Bloomingdale’stől?

– Olyan sötét van itt.

– Tudom. Mindig ilyen volt, már azelőtt is, hogy azt a sok épületet felhúzták.

– Valamit csak lehetne tenni.

Nem, mondta neki Salo.

– Te csak koncentrálj a házra.

A ház, az új házuk Brooklynban volt, olyan helyen, ahol soha egyiküknek a fejében sem fordult meg lakni. Brooklyn azokban az években sokkal távolibbnak tűnt Manhattantől, mint később, és egy egészen más várost képviselt. Ám az egyik céges eseményen Johanna megismerkedett a People magazin egyik szerkesztőjével, aki tisztában volt anyánk új vezetéknevének jelentőségével. Neki is volt férje, egy fiatal ügynök a Douglas Ellimannél, aki olyan alacsonyan helyezkedett el a totemoszlopon, hogy ő kapta New York Citynek ezt a Van Diemen-földjét. A férfi rögtön másnap felhívta Johanna Oppenheimert, hogy megmondja, szeretne neki megmutatni valamit a Brooklyn Heightson.

Anyánk egyszer látott egy félelmetes filmet, amelyben egy Brooklyn Heights-i házból konkrétan a pokolba nyílt bejárat, és egy kicsit végigfutott a hátán a hideg a gondolatra, hogy ott kint keresgéljen, még ha az ingatlanügynök azt ígérte is, hogy látványos, alulértékelt és – azokban a napokban számára mindennek, amire csak gondolt, ez jelentette a kulcsát – elfér benne egy család. A Lexingtonon leintett taxi sofőrje egy kicsit húzta a száját, de egy extra húszas ígéretével meggyőzte őt, és átvitte, életében először, a Brooklyn hídon, és végig a Heights macskaköves utcáin. A sofőr gyalog pár percnyire tette ki a Montague Terrace-on, mert nem volt hajlandó segíteni neki, hogy megtalálja a megfelelő házszámot, és a mogorvasága világossá tette, hogy szerinte biztosan valami törvénytelen dologban jár. (Drogok? Vagy pisztoly?) Így aztán anyánk kifizette a viteldíjat plusz a húszast, és kikászálódott, de máris azon aggódott, hogy miként fog innen hazajutni.

Az ügynök a háztömb másik végében várt rá, és most odasietett hozzá, talán azért, nehogy elszökjön. Barton Zanesnek hívták. Legfeljebb huszonöt éves lehetett, de máris teljesen kopasz volt.

Johanna végignézett a lerobbant utcán. Azt látta, hogy valamikor grandiózus lehetett, de 1979-re igencsak megkopott.

– Ez hová vezet? – kérdezte. Fölöttébb gyanús alakok mászkáltak egy amolyan gyalogúton a ház mellett, amelyhez Zanes vezette: egy pár, kezük a másik farzsebében, meg egy magas férfi rottweilerrel.

– Levisz az Esplanade-re. A vízpartra. Tudja.

Dehogyis tudta. Kertvárosi lány volt New Jersey-ből, aki épphogy csak megszokta az Upper East Side-ot. Neki Brooklyn az a hely volt, ahová John Travolta diszkóba járt, Gene Hackman pedig drogdílereket hajkurászott, és ahol a bandák kényük-kedvük szerint randalíroznak a metrón (nem mintha ő valaha is metróra szállt volna Manhattanben, ahol szintén kényük-kedvük szerint randalíroztak a bandák). És ahol vak papok őrzik a pokol bejáratát: Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel.{2}

– Manhattan teljes alvége idelátszik. Látja? – A férfi a rottweiler után mutatott a nyílt víz fölött futó sétány felé. Anyánk azt sem tudta, mi az a víz. A Hudson? – A férje nem a pénzügyi negyedben dolgozik? Gyalog is járhat munkába!

– Gyalog? – kérdezte zavarba esve Johanna. – Hogyan?

– A hídon át! – felelte Barton Zanes. Mintha élvezte volna a dolgot. – Jöjjön, nézzük meg! Ez kész őrület.

És bizony az is volt. Még neki is elállt a lélegzete a szobáktól, amelyek némelyikéből széles kilátás nyílt arra a látványos vízre – a New York-i kikötőre! – és a Wall Street épületeire, meg a Fulton halpiacra, de még a Szabadság-szoborra is. A koszos padlót összekaristolták, de mindenhol megvolt a berakás és a parketta. A falakról hámlott a vakolat, és helyenként mintha valami szálak nőttek volna ki belőlük, és lengedeztek a levegőben – lószőr, mondta segítőkészen Zanes, mintha az valami jó dolog lenne. (Lószőr? A falakban?) A pompás faragott lépcsőkorlát lötyögött. Néhány ablak megrepedt, vagy szigetelőszalaggal foltozták be. A fürdőszobában néhány csempe elporladt. A konyhát valaki szemlátomást elkezdte felújítani, de miután a készülékeket kiszerelték, már nem volt akaratereje folytatni.

– Úgyhogy önök elölről kezdhetik! – mondta Zanes. – Márványt mindenhová! Nagy ipari tűzhelyet! Ínyenckonyhát!

– Nem vagyok valami nagy szakács – mondta anyánk, mintha ez valaha is megakadályozott volna bárkit abban, hogy ínyenckonyhát rendeljen magának. – De tudja, egy afféle nagy asztalt látok itt.

Ennél többet is látott. Hallotta, ahogy a saját gyerekei le-föl rohangálnak itt a lépcsőn, lehuzigálják a nem annyira modern vécéket, és pancsikolnak a túlméretezett oroszlánlábas kádakban. Játszószobákat tudott elképzelni, meg olyanokat, ahol egymás hegyén-hátán heverésznek egy kanapén a televízió előtt. Miközben a lépcsőn felkapaszkodott a padlásszobákig, aztán leereszkedett az alagsorba, úgy tűnt, mintha minél több szoba lenne, neki annál több gyereke lehetne. Salót is más embernek látta ebben a házban: apának és férjnek, olyasvalakinek, aki képesnek érzi magát arra, hogy élvezze az életet. Ezt szerette volna megadni neki, és itt talán lehetősége is lesz rá úgy, ahogy abban a nyomorúságos kis lyukban a Harmadikon nem lehetett. Most először hasított belé, hogy ha egy olyan jellegtelen, nyomasztó helyen maradnak, amilyen a mostani lakásuk, azzal valahogy megfosztják a családját a lehetőségtől, hogy kialakuljon. Ha itt laknánk, gondolta, a gyerekeink itt lennének velünk.

Ezt persze nem mondta el Salónak. Azt viszont igen, hogy bőven van mit csinálni a házon, de valamiért jónak érzi, és a lehető leghamarabb el kell jönnie, hogy megnézze. Salónak, amilyen tősgyökeres New York-i volt, nem kellett megmondani, hogy mit lát, amikor megállt a nyugatra néző ablakok előtt, de azért így is elállt a szava. Történetesen egy novemberi késő délután volt, a nap már kezdett eltűnni New Jersey felett, narancssárgán és rózsaszínűen söpört végig a vízen, miközben egy komp tartott Staten Islandre. Az egy családnak való huszonöt láb széles, húsz láb magas (a szalonban legalábbis, másutt csupán tizennégy), négy kandallós lakások egyre ritkábbak lettek Manhattanben, és egyre drágábbak is. És egyikük sem nézett konkrétan… Manhattanre.

Saló ismét megkérdezte az árát, és amikor meghallotta, nagyot dobbant a szíve. Aztán megajánlotta a hetvenöt százalékát, készpénzben.

A szülei nem meglepő módon harsányan ellenezték a dolgot. Brooklynban hol vásárolnának ennivalót? Valami kóser piacon Williamsburgben vagy a Crown Heightson? Hol találnak majd orvost meg fogászt? És az edzőteremmel, a videókölcsönzővel meg a szépségszalonnal mi lesz? Salónak meg Johannának abban a szép új épületben kellene maradnia az Upper East Side-on, és ha majd eljön az idő, átköltözhetnek a Parkra vagy az Ötödikre, vagy akár a West Side-ra is, ha tényleg meg akarnak bolondulni, és a rendszerellenest akarják játszani. Vannak a West Side-nak olyan részei, amelyek egyszerűen imádni valók. Na de Brooklyn? Miért nem a Bronx? Miért nem Staten Island!

– Az nevetségesen drága – mondta nekik Salo.

– Nos, annak megvan az oka – felelte az apja.

– Pazar lesz az, ha majd rendbe hozzuk.

– Szerintem ez az ötlet, hogy majd gyalog jársz át a Brooklyn hídon munkába, nagyon bizarr – mondta az anyja. – Ki megy át gyalog egy hídon?

– Rengetegen.

– Ha épp egy híd kellős közepén vagy, és valaki megpróbál kirabolni, ugyan ki segíthetne?

Ugyanaz a senki, aki a Park sugárúton sietne a segítségedre, gondolta Salo.

És, fűzte hozzá nagyanyánk, ezúttal Johannának címezve, méghozzá hangsúlyozottan fesztelen hangnemben, hogy ne kerítsen neki nagy feneket, ha kettejüknek egy napon gyerekeik születnének, gondoljon csak bele, mennyi időbe telne őket minden reggel befuvarozni a városba a Brearley-be vagy a Collegiate-be, aztán meg vissza Brooklynba!

De hiszen van a közelben iskola, sőt, nagyon közel, egy Walden nevű. És ha az az iskola fura módon „oktatási közösségként” aposztrofálja magát, és az a fajta hely, ahol a gyerekek, úgy látszik, dobokat püfölő tanároktól tanulnak, hát felőle ez is rendben van, nem mintha ezt elmondta volna az anyósának. Már többször is körbejárta álmodozva, és a vaskapun át bekukucskált a ricsajozó lányokkal és fiúkkal teli színpompás játszótérre. Igen, a gyerekeik járhatnak a Waldenbe. Mármint, ha valaha is megszületnek.

Harmadik fejezet

Termékenység és a vele járó elégedetlenség

Amelyben rózsafüzért mondanak az Oppenheimerekért, figyelemre méltó eredménnyel

Anyánknak is volt állása, de persze nem a pénzért. Heti három napon programigazgatóként dolgozott a Magazinszerkesztők Amerikai Társaságánál, amely poszt a Wurttemberg jogtanácsadójának közbenjárásával vált elérhetővé a számára, akinek a nővére a MAT igazgatójának menedzserasszisztense volt. Az állás megpályázása és a felvétel konkrétan egy ebédből állt a Smith & Wollenskynél (ahol annyira félt attól, hogy bármit is rendeljen a méregdrága étlapról, hogy a végén egy hagymalevesnél kötött ki, meg egy pincérnél, aki nyíltan ellenséges tekintettel nézett rá); ezek után alapjában véve megkapta az éves gyakornoki programot, és közölték vele, hogy ő felel érte. Johanna szerette olvasni a középnyugati állami egyetemekről való diákok felvételi dolgozatait, akiket mintha lenyűgözött volna a lehetőég, hogy a Progressive Grocernél vagy a Scientific Americannél gyakornokoskodhatnak, meg a borostyánligás lányokét (nőkét), akikről gyanította, hogy majd lemorzsolódnak a programról, ha nem a Vogue-hoz, a Mademoiselle-hez vagy Glamourhoz osztják be őket. Csak pár évvel voltak fiatalabbak nála, de mind annyira összeszedett! Ami azt illeti, elgondolkodtatták afelől, hogy vajon a saját generációja nem száguld-e el mellette valamiféle ígéretes, koedukáció utáni jövőbe, amelyről neki nem szóltak. Júniusban, amikor a fiatalemberek megérkeztek New Yorkba eligazításra, üdvözölte őket a New Yorki Egyetemen lévő kollégiumuk előcsarnokában, és MAT-os pólókat meg várostérképeket osztogatott nekik, amelyeken pirossal bekarikázták azt az éttermet, ahol az üdvözlővacsorájukat megkapják. Miközben a kis asztalánál várt rájuk, hogy átadja nekik a kulcsaikat, figyelte, ahogy közelednek, ki-ki máris a maga Szakmai-Nyár-New-York-Cityben ruhájában, és megérezte az ambíciójuk erejét. Az egyetlen dolog, amit úgy szeretett volna, ahogy ezek az egyetemisták azt, hogy magazinoknál dolgozhassanak, az volt, hogy teherbe essen.

Aztán a második MAT-os nyarán nem egy, hanem két ifjú gyakornok (Seventeen és Reader’s Digest) jött oda hozzá sírva a váratlan és nagyon nem kívánt terhességével, Johanna Oppenheimer pedig egyenesen bement a Wurttemberg jogtanácsosa nővérének az irodájába, és felmondott. Ezek után a terhesség és a vele járó elégedetlenkedés lett az egyetlen elfoglaltsága.

Hogy mennyi megvetés gyülemlett fel benne az „utazás” szó használata iránt, amellyel a teherbe eséssel való hasztalan próbálkozásnak ezt a fogcsikorgató, döglesztő, néha unalmas, de mindig gyötrelmes ügymenetét leírták. Nem is kéne olyan nagy számnak lennie! Csak úgy meg kéne történnie, ahogy mindig is megtörtént, valahogy úgy, hogy lábakat szét, péniszt betenni, utódot megszülni. Ez így működött a nővérénél, és még annál a teljesen jelentéktelen illetőnél is, akit Bobby végül elvett és teherbe ejtett (bár történetesen nem ebben a sorrendben). Csak Johanna és Salo Oppenheimernél nem. Az első évben Salo még csak nem is tudott róla, hogy a felesége aktívan próbál teherbe esni, és valahogy bebeszélte magának, hogy emiatt az az év nem számít kudarcnak. Aztán egy délután megkérdezte tőle, mintha csak akkor jutott volna eszébe, hogy ők ketten nem állnak-e készen a következő lépésre. Mire a férje azt válaszolta:

– A következő lépésre hová?

Nem arról volt szó, hogy Salo visszatartotta volna magát. Nem tartotta vissza. Még csak nem is félt. Csak arról volt szó, hogy a gondolat, egy terhességé, amely a maga idejében babává változhat, az meg gyerekké vagy „egyénné”, olyannyira meghaladta a felfogóképességét, hogy nem is értette rögtön, miről beszél a felesége. Olyannyira nem vette ki a részét anyánk vágyakozásából, olyannyira nem érzett keserves csalódást, amikor nem történt meg. Nem volt lemaradva egy lépéssel, homályosan abban reménykedve, hogy majd végül minden megoldódik. Nem volt ez elismert probléma kettejük között, valami, amivel kapcsolatban világosan közölte az érzéseit, és arra kérte a feleségét, hogy fogadja el őket. Nem. Egyszerűen nem létezett. Mintha a gyermeknemzés egész fogalmát újra ki kellett volna találni Salo Oppenheimer kizárólagos épülésére.

Ha a férje segítsége vagy akár tudta nélkül továbbléphetett volna, egy szempillantás alatt megteszi, csakhogy az első dolog, amiről az ember lemond, ha végre-valahára elvonszolja magát a híres meddőségi orvoshoz, akiről a New York magazinban olvasott, az a kiváltság, hogy titkai legyenek a férje előtt.

– Nyolcadikán tizenegykor várjuk a partnerével együtt – mondta a híres meddőségi orvos recepciósa.

El kellett volna mondania neki.

– Hogy érted azt, hogy meddőségi? – Ez volt Salo első reakciója.

– Nem is tudom. Csak aggódom. Csak szeretném, ha kivizsgálnának. Ha mindkettőnket kivizsgálnának.

– De hiszen még nem is próbálkoztunk a terhességgel – mondta Salo. Inkább tanácstalannak tűnt, mint bármi másnak. Ez reményt adott Johannának.

– Szeretném megpróbálni. Szerintem készen állunk rá.

A férfi még csak huszonhét volt. A nő csak huszonnégy.

– Én nem állok készen – mondta Salo.

Johanna lemondta az időpontot, és továbbra sem árulta el a férjének, hogy az égvilágon semmit sem tesz azért, hogy ne essen teherbe.

Újabb két év telt el.

Johanna titkon egyre fékezhetetlenebbül őrjöngött.

– Bobby és Christina már megint gyereket vár – mondta egy reggel a férjének, miközben az valami rejtőzködő papírdarab után kotorászott az aktatáskájában.

– Á? – mondta Salo. – Na, tessék. Tudom, hogy elvettem az íróasztalomról, csak arra nem emlékszem, hogy mit csináltam vele.

– Még mindig nem állsz készen? Mert én készen állok rá, hogy te készen állj.

– Mire készen? – Szó szerint ezt mondta. Az aktatáska zárját csattogtatta. Borvörös volt, angolnabőrből készült, Johanna ezt választotta a Nagy Barna Táska helyett.

– Hogy gyerekünk legyen, Salo. Én szeretném. Szerintem csodálatos szülők lennénk.

Ez nem egészen volt igaz. Teli volt fenntartásokkal, amikor arra gondolt, hogy a férjéből apa lesz.

– Az biztos. De ez most miért olyan fontos? – kérdezte Salo.

Hogy miért? Mert a testének minden egyes sejtje üvöltözik vele, mindennap, egész nap, szakadatlanul. Mert végigment az Esplanade-en lévő házukon, és gyerekeket képzelt az üres hálószobákba. Mert mintha még a kutyájuk, egy Jürgen nevű, zárkózott tacskó is megértette volna, hogy a férje csak egy nála mérhetetlenül fontosabb valaminek a helyét őrzi, ami akármelyik pillanatban leválthatja őt.

– Aggódom, hogy valami baj van.

– Nincs semmi baj. Még csak nem is próbálkozunk a terhességgel.

Három év hosszú idő. Johannának most már mások voltak a prioritásai.

– Gondoltam, hogy el fog tartani egy darabig, úgyhogy leálltam a tablettával – mondta.

Salo a homlokát ráncolta.

– És ez mikor volt?

Ez, mondta Johanna gyors kalkulációt végezve, amelyből kihagyta az első évet, amikor egyoldalúan nem próbált nem teherbe esni, két éve volt.

Egy hosszú pillanat múlva Salo így szólt:

– Értem.

Ezúttal eljutottak hát a híres meddőségi orvoshoz, Lorenz Pritchardhoz az Ötödik sugárútról és a Lenox Hillből (és Georgica Pondból, viccelődött később Salo, az én szíves hozzájárulásommal).

– Tizennegyedikén délután négykor várjuk a partnerével együtt – mondta a recepciós.

Dr. Pritchard rendelőjét csecsemők fényképeivel tapétázták ki, mosolygó és nyáladzó csecsemőkével, színes és fekete-fehér csecsemőkével. Miközben bement, Johanna eltakarta a szemét ezeknek a gyerekeknek a pillantása elől. Helyet foglalt a bőrlócán, szemrevételezte a dézsába ültetett rózsaszín boglárkákat, és elkezdte kitölteni a csíptetős írótáblán lévő formanyomtatványokat. Magasság. Testsúly. Szexuális előélet. Szexuális szokások. Drogfogyasztás. Se vége, se hossza nem volt a megválaszolandó kérdéseknek.

Mellette a lócán Salo homlokráncolva hajolt a maga űrlapja fölé.

– Nem értem, mi köze a kedvenc alsóneműmnek ahhoz, hogy te nem esel teherbe.

– Tényleg? – Megdobbant a szíve. Alsónemű? Ez az egész megoldható lenne… alsóneművel?

– Meg hogy hány italt fogyasztok hetente.

– Ezt tőlem is kérdezik – mondta Johanna.

– Az alsóneműt is?

Johanna felnézett.

– Azt nem. Viszont van egy csomó bájos kérdés a menstruációmról meg a nemi betegségekről.

– Á, a nemi betegséget tőlem is kérdezik – mondta Salo. – Tudod, biztos vagyok benne, hogy nincs semmi baj. Talán csak egy kis hormoninjekció vagy ilyesmi kellene nekünk.

Kedves gesztus volt ez a „nekünk”, Johanna értékelte is, mégis ügyelt rá, nehogy a férjére nézzen. Ő már három éve okosítja magát ezekben az ügyekben, minden cikket elolvas a magazinokban, a New York Times tudományos mellékletének összes friss hírét a megtermékenyítés új határvidékeiről, és határozott kétségei voltak afelől, hogy egy szimpla hormonkezelés lenne a vége, vagy akár csak a kezdete is a dolognak. Erősen gyanította, hogy ők – vagy ő – most a küszöbén állnak annak, hogy megkezdjék a hosszú lecsúszást az egyre kényelmetlenebb és ijesztőbb beavatkozások meredek lejtőjén, az imént említett (neki, és nem a férjének szánt) hormoninjekcióktól kezdve egészen a béranyaság és a lombikbébik szép új világáig. Gondolatban egész sor lehetséges diagnózist állított fel, a legkevésbé ijesztőtől a legfélelmetesebbig rangsorolva: az elzáródás kívánatosabbnak minősült a hormonzavarnál. A hormonzavar kívánatosabb, mint a peték hiánya vagy életképtelensége, ami viszont nem olyan súlyos, mint az elégtelen spermiumszám, ami jobb, mint a méhnyak-elégtelenség. Az összes nyugtalanító dolog közül, amelyek esetleg gondot jelenthetnek, Johanna leginkább a „megmagyarázhatatlan meddőségtől” félt.

– Mi van, ha semmi baj sincs? – kérdezte suttogva.

– Nincs is semmi baj – felelte a férfi.

Dr. Lorenz Pritchard nagydarab pasas volt, akinek mintha mindene kibuggyant volna: a haja kétoldalt a fejéről (de nem a búbjáról), a hája a derekánál, a csuklójánál meg a nyakánál. Egy hosszú antik íróasztalnál várta őket, amelyet akták és írótömbök borítottak, meg egy kistányér egy tonhalas rozskenyér szendvics megmaradt sarkával és egy összegyűrt szalvétával.

– Dr. Pritchard – mondta enyhén halszagú kezét nyújtva. Mindketten megrázták.

– A New York magazinban olvastam magáról – bökte ki Johanna.

– Jól van. Melyik évben? Már annyival előrébb tartunk, mint akár csak pár évvel ezelőtt is.

– Hát, jó – mondta kényszeredett mosollyal Johanna. Persze pontosan tudta, hogy mire utal az orvos. A lombikbébi, valami Louise, kétéves lett, és ez már elég hosszú idő ahhoz, hogy egy egész műfajra való tévéfilmet megírjanak, leforgassanak és sugározzanak, ő pedig megnézze őket. A Ladies’ Home Journal lehozott egy sztorit egy házaspárról, akik megfizettek egy nőt, hogy hordja ki a férfi gyerekét, aki rögtön azután, hogy megszülte, a babát átadta a férfinak és a feleségének. Mindannyian elégedettnek látszottak, Johanna számára viszont borzasztóan hangzott a dolog. Ő a saját babájával akart terhes lenni. És különben is, mi van, ha az anya – a másik anya – úgy dönt, hogy meg akarja tartani a babát, miután megszületett? Akkor? Ilyenkor nincs ám kéznél Salamon király, hogy elsimítsa a dolgokat.

– Félek, hogy valami nincs rendben velem – mondta Johanna. Aztán sírva fakadt.

Dr. Pritchard, becsületére legyen mondva, higgadtan fogadta a dolgot. Amióta csak Johanna olvasta, állandóan ott szerepelt a New York magazin „Legjobb orvosok” számában. Látott ő már nőket sírni.

– Mrs. Oppenheimer – mondta, és odatolta elé a papír zsebkendőt –, én eddig már több mint ötszáz házaspárt kezeltem, akiknek a túlnyomó többsége ma már szülő, némelyikük többszörösen is. A természet néha nem tesz a kedvünkre, és ez mindig is így lesz, de azt megígérhetem, hogy mindenki azért van ebben a rendelőben, hogy támogassa önöket a meddőségi utazásuk során.

Anyánk még mélységes mély zavarában is megtalálta a módját, hogy megvesse ezt a kifejezést.

Salo újabb papír zsebkendőért nyúlt, és a kezébe adta.

– Tehát rávették magukat, hogy eljöjjenek, és ez az első lépés. És a legnehezebb.

Égbekiáltó hazugság, amint azt később Johanna fogja elsőként kimondani. Nevetséges hazugság. Az, hogy Salót magával cipelte egy rendelőbe, ahol képesek voltak górcső alá venni a férfi alsóneműit meg az ő menstruációs ciklusát, természetesen nem volt egy fáklyásmenet, de semmi szín alatt nem volt rázósabb, mint néhány dolog, ami még előttük állt. A hormonvizsgálattól kezdve a kora reggeli spermaelemzésen át a klomifénre szóló receptig, amelyet már azon az első napon megkapott (ettől a gyógyszertől még bőgősebb, még bogarasabb és még félősebb lett, mint előtte), és a hiszteroszalpingográfiáig, amelyet dr. Pritchard radiológusa (mindössze másodpercekkel azelőtt, hogy ténylegesen elvégezte a műveletet) maga úgy emlegetett, hogy „most kiégetjük a vezetékeit”. Borzasztó, félelmetes és lealacsonyító volt.

És hiábavaló. Teltek-múltak a hónapok, újabb egy év dühöngés és depresszió, megannyi vér áramlott keresztül a méhnyakon, megannyi reménysugár foszlott semmivé. Bobby öccsének megszületett a harmadik gyermeke, egy fiú. Apja enyhe stroke-ot kapott, nyugdíjba ment a lawrenceville-i iskolából, ami után nem sokkal Johanna anyjával együtt eladták a házukat, hogy közelebb költözzenek kedvenc gyerekükhöz, és annak egyre gyarapodó fészekaljához.

Johanna a meddőségi utazásának ezeknél az első (hivatalos) lépéseinél érezte meg életében először a férje pénzének szoros ölelését. Hatalmas és mindenre kiterjedő gyötrelmei közepette legalább azt jó volt tudni, hogy minden beavatkozást meg tudnak fizetni, amit csak dr. Lorenz Pritchardnak kedve szottyan rájuk tukmálni, különös tekintettel arra, hogy még mindketten fiatalok, és ahogy örökösen mondogatta nekik, egymást érik az újabb és újabb protokollok meg eljárások.

– Amire csak szükségünk van – mondta neki Salo, amikor még haza sem értek arról az első találkozóról. – Kerül, amibe kerül.

Végül is életük következő négy évébe került, kezdve Salo spermiumának nemzőképessé nyilvánításával, folytatva Johanna petevezetékeinek nem egyszeri, hanem háromszori „kiégetésével” (sajnos, az első alkalom után már nem hagyhatta figyelmen kívül az eljárás rendkívül kellemetlen voltát), az orvos közreműködésével végrehajtott megtermékenyítés négy fordulójával, és a petesejtek hatszori hormonálisan stimulált termelődésével, leszívásával, megtermékenyítésével, beültetésével és végül lebomlásával.

Dr. Pritchard rendelőjében történt, eme hatodik rundó boncolása közben, hogy a rettegett B betűs szó először elhangzott.

– Azt nem akarom – mondta két hüppögés között Johanna.

– Én ezt ajánlom – mondta dr. Pritchard. – Hogy legalább vizsgálják meg a lehetőségét. Egyiküknek sem okoz gondot, hogy életképes embriókat produkáljanak, csak az áthelyezést nem élik túl. Sok olyan páciensem volt, akik a béranyaság révén át tudtak lendülni ezen a holtponton. Esetleg fel kell tenniük maguknak a kérdést, hogy terhes szeretnék-e lenni, vagy azt szeretném, hogy a gyermekeim megszülessenek, és így egy család lehessünk.

Salo, vette észre Johanna, hallgatott. Vajon éppen feltette magának a kérdést, vagy azon töprengett, hogy a felesége mit is akar valójában?

– Hát persze hogy az utóbbi. Tudom én, csak nehéz feladni.

– Ön mindent megtett, Johanna. – Valamikor a második év után ő egyszer csak „Johanna” lett, Salo meg „Salo”. – Még annál is többet, szerintem.

– Én is – mondta Salo. – Mármint…

– Csak még egyszer – mondta élesen Johanna. – Oké? – Kifújta az orrát, és megpróbálkozott egy kis humorral. – Még egyet, hazáig. Aztán igen, megígérem. Megteszem.

Újrakezdték hát az injekciózást meg a leszívást, és négy tökéletes petesejt landolt dr. Pritchard egyik Petri-csészéjében, az Élet Bölcsőjében, ahogy Johanna titkon rákapott erre az elnevezésre. Ez a négy tökéletes petesejt a megtermékenyítés után elkezdte magát rotyogva életre pezsegni, ahogy azt kereken tizenhárom proto-testvérük is tette, amikor pedig elérkezett az idő, hogy az Oppenheimereknek ezeket a becses végső kvintesszenciáit áthelyezzék, dr. Pritchard találomra kiválasztott belőlük hármat, hogy továbbutaztassa őket a bizonytalan úti cél, az anyjuk méhe (az ő sokat kárhoztatott méhe) felé, a negyediket pedig elküldte valahová Connecticutba, egy speciális létesítmény fagyasztójába, hogy ott várja ki a béranyaságot, amelynek bekövetkeztére mindannyian számítottak, még Johanna is.

Még egyet, hazáig.

Ki tudja, miért vált ez be végre, méghozzá ilyen látványosan. Előtte már kétszer is jó hírekkel szolgált a terhességi teszt, sőt, egyszer brutális módon még egy pofás kis szívdobogást is kapott, amely dr. Pritchard ultrahanghelyiségében úgy felhangosodott, mintha Edgar Allen Poe valamelyik írásából dörömbölt volna elő, de röpke két héttel később az is odalett (miután már mindenkinek elmondta, a szüleit is beleértve, patakzó könnyek közt). Így aztán, amikor a hathetes kontrollra tartva végigbotorkált dr. Pritchard rendelőjének hosszú, rémisztő folyosóján, felfészkelődött arra a kínzóasztalra a maga kérlelhetetlenül zizegő egészségügyi papírjával, és felhúzta az ingét Lorettának, az ír szonográfusnak, hogy maszatolja össze a hasát a géllel, már édeskevés befolyással bírt saját küszöbönálló pusztulására.

Még egyet, hazáig.

Formailag, még három. A három utolsó lehetősége az egyetlen dologra, amit valaha is kérni merészelt az univerzumtól. Ám ekkor Loretta, aki ama bizonyos tizenhárom embrionális kudarc mindegyikénél jelen volt, sőt, aki már a metropolisz egyik-másik legbefolyásosabb polgárát is látta jajveszékelni és zokogni (hol a boldogságtól, hol a bánattól), Johanna pocakja fölé eresztette varázspálcáját, és dübörögve tört rájuk az élet kakofóniája. És nem ám egyetlen dobogás, még csak nem is duett, hanem egy lehengerlő, bömbölő trió. Johanna Oppenheimer a szó szoros értelmében tele volt élettel.

– Lám-lám – mondta Loretta, akinek cavani akcentusa negyven New York-i év dacára sem változott jottányit sem. A képernyőre vigyorgott. – Maguk aztán, amiken keresztülmentek. Elmondtam egy rózsafüzért az Oppenheimerekért, megmondom őszintén. Nem mindenkiért teszem meg!

Johanna hallotta, hogy valaki azt mondja: „Nahát”, és Andy Warhol jutott eszébe, mert alig egy héttel azelőtt valami tévéműsort néztek a művészről. Egy falkányi segéd fölött állt, akik éppen Uncle Samet szitázták vászonra, és ő is ezt mondta: Nahát, nahát. Ahogy most Salo felé fordult, ő maga is szitázottnak tűnt, méghozzá a zöldnek olyan árnyalatában, amilyenben még sosem látta. De az is lehet, hogy konkrétan, fizikailag beteggé tette a hír, hogy ő most már – és ez elől élete végéig nem menekülhet – valakinek az apja. Ami azt illeti, egy rakás valakiké.

Negyedik fejezet

A triptichon

Amelyben Johanna Oppenheimer kihordja a gyermekeket, Salo Oppenheimer pedig távolabbi vizekre evez

Anyánk a terhessége második felét ágyban töltötte, és csak a fürdőszobába tett óvatos és egyre kényelmetlenebb kirándulások idejére volt szabad felkelnie, meg az időnkénti találkozókra a veszélyeztetett terhesekkel foglalkozó szülészorvossal. Régimódi lebetegedés volt az övé, amely gyomorégéssel, hányingerrel és felfúvódással kezdődött, ami csak még tovább rosszabbodott, ahogy azok a babák elkezdték babrálni a belső szerveit, a tétlenség meg elkezdett belebabrálni a fejébe. A kivitelezők a földszinten befejezték a ház „ínyenckonyháját”, és felcsörtettek a harmadik emeletre, ahol nekiálltak a gyerekszobáknak: a két fiúé lesz a nagyobbik utcai szoba (döbbenetes kilátással a kikötőre, kárpótlásul azért, hogy kénytelenek osztozkodni), a lányé a hátulsó, a Montague Terrace-ra néző. A hatodik hónapban valahogy megbillent a régóta vágyott állapot okozta lelkesedés és a határtalan kényelmetlenség közti egyensúly, és kezdett rájönni, hogy reggelente nem úgy ébred, hogy az új nap miatti felhőtlen örömén elmélkedik. Egyáltalán nem is ébredt fel, hiszen éjszaka nem tudott aludni, mivel tizenkét végtag kereste benne a helyét egymásba gabalyodva, valaki pedig minden lelkifurdalás nélkül belefejelt a hólyagjába, és félelem – mélységes félelem – futott át kimerült testén.

A cél az volt, hogy eljusson a nyolcadik hónapig, csakhogy nyolc hónap úgy hullámzott előtte, mint valami hulatáncos a sivatagi délibábban – oly messze, oly elérhetetlenül messze. Hét és fél hónap pontosan ugyanilyen lehetetlennek tűnt. A hét hónap egy ábrándkép volt, akárcsak az, hogy egy napon valahogy majd a célszalag felé fog ügetni a New York-i Maratonon. Nem tudott a bal oldalára feküdni, ahol a fiúk egyike időzött fejjel lefelé, de a jobb oldalára sem, mert attól félt, hogy a lányt még agyonnyomják a fivérei. Nem volt szabad állnia, kivéve amikor a fürdőszobába óvakodott ki. Így csak az maradt, hogy a hátát megtámasztva üldögél az ágyban, vagy kinyújtózva fekszik a hátán, ezt a két pózt váltogatta éjjel-nappal.