A csoport

Hogyan mentett meg egy terapeuta
és néhány idegen

részlet

Christie Tate

A fordítás alapja:
Christie Tate: The Group – How One Therapist and a circle of strangers saved my life
Avid Reader Press
An Imprint of Simon & Schuster, Inc.

Copyright © Christie Tate, 2021
Fordította: © Csányi Judit, 2021

Szerkesztette: Árkos Eszter
Borítóterv: Tabák Miklós

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Krausz Veronika

ISBN 978 963 565 155 9

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Budapest, 2021

Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

A terapeutámnak és azoknak,
akikkel volt szerencsém egyazon körben ülni

Első rész

1

Amikor először akartam meghalni – de úgy igazán kívántam, hogy a halál csontos kezét a vállamra téve azt mondja, „erre tessék” –, két teli szatyornyi Stanley-féle zöldség és gyümölcs utazott mellettem az anyósülésen. Káposzta, sárgarépa, néhány szilva, kaliforniai paprika, hagyma, két tucat alma. Három nap telt el azóta, amióta a gazdasági irodában jártam, és megkaptam a jogi egyetem tanulmányi osztályától az értékelésemet, a számot, ami azóta is kísértett. Elfordítottam a kulcsot, vártam, hogy beinduljon a motor a harmincöt fokos hőségben. Kivettem egy szilvát a szatyorból, megtapogattam, beleharaptam. A héja vastag volt, de a húsa puha. Hagytam, hogy a leve végigfolyjon az államon.

Fél kilenc volt. Szombat reggel. Sehova nem kellett mennem, semmit nem kellett csinálnom. Senki nem akart tőlem semmit egészen hétfő reggelig, amikor is meg kellett jelennem a Laird, Griffin és Griffin nevű ügyvédi irodában mint nyári gyakornok. A LG&G-nél csak a recepciós tudott a létezésemről, meg az a pasas, aki fölvett. Július 4-e a következő hét szerdai napjára esett, ami egyben azt is jelentette, hogy egy újabb fojtogató, üres nap várt rám a hét kellős közepén. Találnom kéne egy tizenkét lépéses programalkalmat, és reménykedni, hogy a résztvevők elmennek utána kávézni. Vagy hogy egy másik magányos lélek megnézne egy filmet, vagy beülne valahová egy salátára. A motor felberregett, kihajtottam a parkolóból.

Szeretném, ha valaki főbe lőne.

Megnyugtató gondolat, finom obszidiánborítással. Ha meghalnék, nem kéne kibírnom a hétvégéből hátralévő negyvennyolc órát, sem a szerdai ünnepnapot. Nem kéne elviselnem a forró, ólomsúlyú magányt, ami itt hever előttem – az órákat, amik napokká, hónapokká, évekké olvadnak össze. Egy élethossznyi semmi, csak én, egy zacskó alma, és a halvány remény, hogy a terápiás csoportok elveszett tagjai vágynak némi társaságra.

Bevillant egy minapi hír egy halálos lövöldözésről Cabrini Greenben, Chicago egyik hírhedt lakótelepén. Befordultam délre a Clybournre, azután balra a Divisionre. Hátha engem is eltalál egy kóbor golyó.

Kérem, lőjön már le valaki!

Egyre ezt ismételgettem, mint valami mantrát, egy imát, ami aligha talál meghallgatásra. Ki lőne le engem? Egy huszonhat éves fehér nőt a tízéves fehér Honda Accordjában, egy ilyen napfényes nyári reggelen? Nincsenek ellenségeim; éppenhogy csak létezem. Mindegy, az efféle esemény amúgy is a véletlenen múlik, a jó vagy balszerencsén, attól függ, honnan nézzük. És jöttek ám az ötletek kéretlenül. Kiugrani magasról egy ablakból. Vagy a vonat elé vetni magam. Amikor megálltam a Division és Larrabee sarkán, már a kimúlás jóval egzotikusabb módjain töprengtem, például a fulladásos halál közbeni maszturbáción, de ugyan, kit próbálok becsapni? Túlságosan visszafogott vagyok én egy ilyen jelenethez.

Kihorgásztam a magot a szilvából, a többit meg bekaptam. Tényleg meg akarok halni? Hová vezetnek ezek a gondolatok? Öngyilkos képzelgések? Depresszió? Vajon meg is teszem? Kéne? Leengedtem az ablakot, és kidobtam a magot, amilyen messze csak tudtam.

Amikor a jogi karra felvételiztem, leírtam a felvételi tesztemben, miszerint az a vágyam, hogy az átlagostól eltérő testméretű (leginkább kövér) nőket védjem, de ez csak részben volt igaz. A feminista szemléletű ügyvédi elkötelezettség bár őszinte volt, nem számított legfőbb motivációim közé. Ahogyan a vastag csekk és a kiskosztüm sem. Nem; azért mentem a jogi karra, mert a jogászok heti hatvan-hetven órát dolgoznak. Konferenciabeszélgetéseken vesznek részt a karácsonyi szünetben, és a munka ünnepén tárgyalóterembe szólítja őket a kötelesség. Az ügyvédek az íróasztaluknál vacsoráznak, körülöttük a kollégák felgyűrt ingujjban, foltos hónaljjal. Az ügyvédek a munkájukkal házasodnak össze – a munkával, ami oly létfontosságú, hogy nem bánják, vagy inkább észre sem veszik, miszerint a magánéletük olyan sivár, mint egy parkoló éjfélkor. A jogászi munka társadalmilag jóváhagyott álcája lehet gyászos magánéletemnek.

Az első egyetemi felvételi tesztet a teljesen értelmetlen titkárnői állásom alatt írtam. Volt már egy egyetemi diplomám, amit nem használtam, és egy pasim, akivel nem szexeltem. Évekkel később Petert csak a munkamániás alkoholistaként emlegettem, de akkoriban életem szerelmének hittem. Felhívtam az irodában este fél tízkor, amikor épp lefeküdni készültem, és a szemére hánytam, hogy soha nincs ideje rám. „Muszáj dolgoznom”, mondta, és letette. Ha visszahívtam, nem vette föl. Hétvégenként alámerültünk a Wicker Park kocsmáiban, ahol hazai sört ihatott, és az R.E.M. régi albumjairól cserélt eszmét, miközben én azért imádkoztam, hogy elég józan maradjon a szexhez. Ez ugyanis ritkán fordult elő. Végül úgy döntöttem, hogy szükségem van valamire, ami felszívja az összes energiámat, amit ebbe a nyomorult kapcsolatba öltem. A munkahelyemen a terem túlsó végében az egyik nő ősszel a jogi karra készült.

– Kölcsönkérhetem valamelyik tesztkönyvedet? – kérdeztem. Elolvastam az első problémafelvetést:

„Egy professzornak egy napra hét diákot kell beütemeznie az egymást követő idősávokban, egytől hétig számozva.”

Ezt pedig egy csomó kijelentés követte. Ilyenek: „Marynek és Olivernek egymás után kell következnie”, és „Sheldonnak Uriah után kell jönnie”. A szabályzat szerint harmincöt perc állt rendelkezésemre a hat, feleletválasztós tesztkérdés megoldására a professzor és a beütemezendő diákok témakörében. Majdnem egy órámba telt. És a válaszaim fele rossz volt.

Mégis, könnyebb volt átrágnom magam a jogi előkészítőn, azután az egyetemen is, mint rájönnöm arra, mégis mi a francért szerettem bele Peterbe, és ugyan miért folytattam vele ugyanazt a veszekedést estéről estére.

A jogi egyetem beteljesítette azt a vágyam, hogy másokhoz tartozzam, és hogy a vágyaimat mások vágyaival összeegyeztethessem.

A texasi leánygimnáziumban a kerámiázást választottam első évben. Eleinte kézzel formáztunk, azután mindenki eljutott a maga ritmusában a fazekaskorongig. Amikor készen volt az edény, a tanár megmutatta, hogyan kell rátenni a fület. Ha két agyagot egymáshoz akarunk erősíteni – mondjuk a bögrét és a fülét –, akkor mindkettő felületét be kell metszeni. Ez a bemetszés – vízszintesen és függőlegesen vésett barázdák az agyagban – segít összetapasztani a két darabot, amikor azok a kemencében kiégnek. Ültem a széken, kezemben a megformázott nyersanyag, a „bögre” és a C alakú fül, a tanár pedig megmutatta az összeillesztést. De én nem akartam belerondítani a szeretettel formázott bögrém sima felületébe, ezért bemetszés nélkül csak úgy odanyomtam a fület. Néhány nappal később a műhelyünk végében egy polcra kitették a csillogó, kiégetett alkotásainkat. A bögrém túlélte, de a füle apró darabkákban hevert mellette. „Elhibáztad a bemetszést”, mondta a tanár, amikor látta, hogy megnyúlt a képem.

Mindig ilyennek képzeltem a szívem felszínét – sima, egyenletes, érintetlen. Nincs mibe belekapaszkodni. Nincsenek rajta bemetszések. Senki sem tud hozzám kapcsolódni, ha egyszer lecsap az élet elkerülhetetlen forrósága. Gyanítottam, hogy a metafora mélyebben gyökerezik bennem: féltem, hogy megsérül a szívem a bemetszésekben, amelyek szükségképpen keletkeznek az emberek között, amikor más emberek vágyaival, igényeivel, kicsinyességével, ízlésével ütköznek, meg az összes banális, hétköznapi alkudozással, amelyek hozzátartoznak a kapcsolatokhoz. A bemetszések hozzátartoznak a kapcsolódásokhoz, márpedig a szívemben nem voltak barázdák.

Habár az eddigiekből úgy tűnhet, mintha árva lettem volna, nem vagyok az. A szüleim – boldog házasok – Texasban élnek ugyanabban a vörös téglából épült házban, amelyben felnőttem. Ha elhajtasz a 6644 Thackeray Avenue előtt, látsz egy megviselt kosárlabdagyűrűt, és egy verandát, amit három zászló díszít: az első természetesen a „Régi Dicsőség” zászlaja, a második Texas államé, a harmadik pedig egy Texas A&M zászló. A Texas A&M apám alma materének zászlaja. Meg az enyémnek.

A szüleim havonta néhányszor felhívtak, rendszerint a vasárnapi mise után. Karácsonyra mindig hazamentem. Amikor Chicagóba költöztem, vettek nekem egy hatalmas zöld Eddie Bauer kabátot. Anyám ötvendolláros csekkeket küldött, hogy legyen valami költőpénzem; apám telefonon diagnosztizálta a Honda fékproblémáit. A húgom utolsó éves a gimiben, és nemsokára eljegyzik egymást a barátjával; a bátyám és a felesége, akik az egyetemen jöttek össze, Atlantában élnek, rengeteg egyetemi barátjuk közelében. Egyiküknek sem volt tudomása az én sima, barázdálatlan szívemről. Számukra én voltam a család csodabogara, aki a demokratákra szavaz, kedveli a költészetet, és a Mason−Dixon-vonaltól1 északra költözik. Szerettek, mégsem illettem közéjük, sem Texasba. Amikor gyerek voltam, anyám az Aggie harci indulót játszotta a zongorán, és apám teli tüdőből énekelte hozzá a szöveget, „Hullaballo-canek-canek, Hullaballoo-canek-canek”, harsogta.2 Ő vitt el a nyílt napi bemutatkozó túrára, és amikor e mellett az egyetem mellett döntöttem – elsősorban azért, mert ezt engedhettük meg magunknak –, repesett az örömtől, hogy lesz még egy „Aggie” a családban. Bár sosem említette, bizonyára mélységesen csalódott volt, amikor megtudta, hogy a hazai futballmeccsek alatt én a könyvtárban ücsörögtem, és a Waldenben jelöltem meg a nekem tetsző passzusokat, miközben odakint húszezer drukker énekelt, ugrált és tombolt, és úgy ünnepelte a csapatot, hogy beleremegtek a könyvtár falai. Úgy tűnt, a családomban és egész Texasban mindenki szereti a futballt.

Kívülálló voltam, aki a valahová tartozás képtelenségének mély titkát hurcolta magával. Sehová sem illettem. Napjaim felét azzal töltöttem, hogy állandóan az evésen és a testemen kattogtam, s mindkettőt a magam abszurd módján próbáltam kontrollálni, a fennmaradó időben pedig igyekeztem a magányosságomat a tanulmányi eredményeim mögé szorítani. A gimnáziumi dicsőségtábláról átvándoroltam a dékáni legjobbak listájára, amiért a legtöbb szemeszterben kiváló eredményt értem el, miután jogi elméletekkel tömtem az agyam heti hét napon át. Arról álmodoztam, hogy egy napon felbukkanok a 6644 Thackeray Avenue-n az álomsúlyommal, kéz a kézben egy minden szempontból jól működő pasival, és olyan kihúzott háttal járok, ahogy csak a királynők képesek.

Nem gondoltam beavatni a családom zavarba ejtő vágyakozásomba, ami a halált illeti. Tudtunk beszélgetni az időjárásról, a Hondáról és az Aggie-kről. Márpedig az én titkos félelmeim és fantáziáim egyik kategóriába sem illettek.

Csak passzívan vágytam a halálra, nem gyűjtögettem tablettákat, nem iratkoztam föl a Hemlock Társaság3 levelezőlistájára. Nem néztem utána, hogy lehet fegyverhez jutni, vagy hogyan kell a saját övemmel fölakasztani magam. Nem volt tervem, módszerem, időpontom. Csak gyötrődtem, de azt szünet nélkül, akár egy fogfájástól. Ugyanakkor ezt sem tartottam normálisnak, ezt a passzív vágyakozást, hogy ragadjon el végre a halál. Abban, ahogy éltem, abban volt valami, amitől nem akartam tovább élni.

Már nem emlékszem, milyen szavakat használtam ennek az érzésnek a leírására. Csak azt tudom, hogy olyan vágyakozást éreztem, amit nem tudtam kifejezni, és nem tudtam azt sem, hogyan elégíthetném ki. Néha azt gondoltam, csak egy pasira van szükségem, és hogy valójában attól félek, egyedül fogok meghalni. Ezek persze mind igazak is voltak. Megérintették a vágyakozás külső rétegét, de nem hatoltak el a csontig, elkeseredésem velejéig.

A naplómban homályos szavakat használtam a rossz közérzetem és a lehangoltságom leírására: Félek, és aggódom magamért. Félek, hogy nem vagyok rendben, sosem leszek rendben, kudarcra lettem ítélve. Nagyon rossz ez nekem. Mi a baj velem? Akkor még nem tudtam, hogy van egy szó, amely tökéletesen leírja az állapotomat: magány.

A gazdasági irodában kapott kártyámon, amely a tanulmányi értékelésem tartalmazta, mellesleg az egyes szám állt. Első. Number one. Az évfolyamomban a többi százhetven hallgatóé ennél alacsonyabb. Túlszárnyaltam a célomat, ami az volt, hogy az évfolyam felső felében végezzek, ami, tekintve a közepesnél is gyengébb felvételi tesztemet – Uriah számára képtelen voltam megfelelő időpontot találni –, meglehetősen merész célkitűzésnek tűnt. Repesnem kellett volna az örömtől. Nyitnom kellett volna egy nullás hitelkártyaszámlát. Venni egy Louboutin tűsarkút aranyáron. Bérelni egy új lakást a Gold Coaston. Ehelyett első voltam az évfolyamon, és irigyeltem az INXS frontemberét, aki autoerotikus fulladásban halt meg.

Mi a fene volt velem? Harminchatos nadrágot és D kosaras melltartót viseltem, a diákhitelemből futotta arra, hogy kibéreljek egy garzont Chicago északi részén. Nyolc éve voltam már tagja egy tizenkét lépéses programnak, amely megtanított arra, hogyan egyek anélkül, hogy fél óra múlva ledugnám az ujjam a torkomon. A jövőm úgy ragyogott előttem, mint a nagyanyám fénylő ezüstje. Minden okom megvolt az optimizmusra. De az önutálat, amit saját megrekedt állapotom miatt éreztem – távol mindenkitől és fényévekre egy romantikus kapcsolattól –, beette magát az összes sejtembe. Kellett, hogy legyen valami ok, amiért annyira magányosnak éreztem magam, egy ok, ami miatt a szívem olyannyira „sima” volt. Nem tudtam, mi az, de éreztem, hogy lüktet, amikor elalszom, és azt kívántam, bár ne ébrednék föl.

Amikor a tizenkét lépéses programban a szponzorommal, aki Texasban élt, a negyedik lépésnél, a „leltárnál” tartottunk, igyekeztem kiengesztelni azokat, akiket megbántottam. Visszamentem az Ursuline Academyre, abba a bizonyos leánygimnáziumba, egy százdolláros csekkel, hogy visszaadjam a pénzt, amit elloptam, amikor parkolódíjat szedtem elsőben. A tizenkét lépéses terápia során leküzdöttem legrémesebb evési problémáimat, és úgy gondoltam, a program megmentette az életemet. Akkor miért nem akartam eszerint élni? Megvallottam texasi szponzoromnak, hogy sötét gondolataim vannak.

– Mindennap azt kívánom, bár meghalnék. – Azt javasolta, hogy duplázzam meg az ülések számát.

Megháromszoroztam, és magányosabbnak éreztem magam, mint valaha.

2

Néhány nappal később, hogy megtudtam a tanulmányi besorolásom, egy Marnie nevű nő elhívott vacsorázni az egyik tizenkét lépéses foglalkozás után. Ő is gyógyult bulimiás volt, akárcsak én. De neki, velem ellentétben, szuper, kompakt élet adatott: egy olyan laboratóriumban dolgozott, ahol a mellrák legmodernebb kezelését kutatták; a férjével nemrég Sherwin−Williams-féle narancsszínnel festették ki a házuk előszobáját; ráadásul figyelemmel kísérte a peteérését. Nem volt minden tökéletes nála – a házasságában akadtak viharok –, de megszerezte, amit akart. Ösztönösen nemet akartam mondani a meghívására, hogy hazamehessek, levehessem végre a melltartómat, és megehessem a tíz deka darált pulykát pirított sárgarépával, miközben a Dokikat (Scrubs) nézem. Rendszerint így viselkedtem – kibújtam –, amikor a többiek a különböző foglalkozások után kávézni vagy vacsorázni hívtak „közösségépítés” gyanánt. De mielőtt bármit mondhattam volna, Marnie megfogta a könyököm. – Gyere csak. Pat vidéken van, és semmi kedvem egyedül enni.

Ültünk egymással szemben egy nagyon „egészséges” étteremben, ahol teljes kiőrlésű magvas fekete kenyeret és édesburgonyachipset kínáltak. Marnie rendkívüli módon ragyogott. Talán a szájfény teszi?

– Boldognak tűnsz – mondtam.

– Az új terapeutám miatt. – Egy spenótlevelet kergettem a villámmal a tányéron. Segíthetne rajtam egy terapeuta? Lebegtettem a reményt. A jogi egyetem előtti nyáron nyolc alkalommal önkénteskedtem egy szociális gondozó mellett a Munkavállaló-támogató Programban. June szelíd asszony volt, aki bő hosszú szoknyát viselt. Nem mondtam el neki a titkaimat, mert féltem, hogy felzaklatnám vele. A terápia, vagyis amikor igazán közel kerülnek egymáshoz az emberek, olyasvalami, amin én kívül szeretek lenni, és arcomat az ablaküveghez nyomva bebámulni.

– Egy női csoportban vagyok.

– Csoportban? – Azonnal megfeszült a nyakam. Mélyen bizalmatlan voltam a csoportok iránt, miután ötödikben rossz élményeket szereztem, amikor a szüleim a helyi állami iskolába írattak át az én kicsi katolikus iskolámból, ahol igencsak megfogyatkozott a létszám. Az új helyen besoroltam a népszerű lányok közé, Bianca vezetése alá, aki Jolly Rancher cukorkát osztogatott minden ebédszünetben, és tömör aranygolyócskákból fűzött nyakláncot viselt. Egyszer náluk aludtam, és az anyukája az ezüst-Mercedesével moziba vitt bennünket, hogy megnézhessük a Gumiláb (Footloose) című filmet. De Bianca az év közepén ellenem fordult. Azt hitte, hogy tetszem a fiújának, csak mert egymás mellett ültünk a történelemórán. Egyik nap az ebédnél mindenkit megkínált a Jolly Rancherrel, kivéve engem. És egy cédulát csúsztatott az uzsonnástáskám alá: „Nem akarjuk, hogy az asztalunknál ülj.” Minden lány aláírta. Akkorra már sejtettem, hogy valami nem stimmel a kapcsolódásban köztem és a többi ember között. A zsigereimben éreztem, hogy nem tudom, hogyan kell megőrizni másokkal a kapcsolatot, nem tudom, hogy lehet elérni, hogy ne közösítsenek ki. A tizenkét lépéses programokat elviseltem, mert az összetétel minden alkalommal más volt. Jöttél, mentél, ahogy jólesett, senki nem tudta a vezetékneved. Nem volt főnök vagy vezető – nem volt Bianca méhkirálynő –, aki elűzne bárkit. Volt néhány szellemi-lelki szabály, ami összetartotta a programot: anonimitás, alázat, becsületesség, egyetértés, szolgálat. Ezek nélkül nem is maradtam volna. Ráadásul az összejövetelek gyakorlatilag ingyenesek voltak, noha kértek egy kétdolláros adományt. Egy diétás kóla áráért hatvan percig bevallhattam a bulimiámat, és hallgathattam mások fájdalmát és győzelmeit az evéssel kapcsolatban.

Egy paradicsomszeletet döfködtem a villámmal, és azon töprengtem, milyen érdekes témát tudnék fölvetni Marnie-nak – Timothy McVeigh, az oklahomai robbantó kivégzését, vagy azt, hogy mit tervez Colin Powell. Sürgető vágyat éreztem, hogy lenyűgözzem őt naprakész ismereteimmel, és szerettem volna összeszedettnek látszani. De az az igazság, hogy kifejezetten érdekelt ez a terápiás csoport. Színlelt lazasággal rákérdeztem, hogy milyen.

– Csupa nő. Mary épp megsüketül, Zenia mindjárt elveszíti az orvosi engedélyét valami állítólagos biztosítási csalás miatt. Emily apja drogfüggő, és gyűlölködő leveleket küldözget neki a wichitai egyszobás kéglijéből. – Marnie fölemelte a kezét, és puha, húsos alkarjára mutatott. – Az új lány meg vágja magát. Mindig hosszú ujjúban van. Még nem ismerjük a történetét, de tuti, hogy sötét, mint a pokol.

– Kemény. – Nem ezt képzeltem. – És szabad mindezt elmondanod nekem?

Bólintott. – A terapeuta szerint titkot tartani mérgező dolog, ezért mi, a csoport tagjai, bármit elmondhatunk bárhol. A terapeutát köti a titoktartás, de bennünket nem.

Nincs titoktartás? Hátradőltem és megráztam a fejem. A szalvétát az asztal alatt a csuklómra csavartam. Nem létezik, hogy én ezt végigcsináljam. Egyszer, még a gimnáziumban elejtettem egy megjegyzést Ms. Graynek, az egyik tanáromnak, hogy evési zavarokkal küzdök. Amikor Ms. Gray felhívta a szüleimet, hogy segítségre lenne szükségem, anyám teljesen kiborult. Épp befaltam egy teljes tányér süteményt, miközben néztem Oprah interjúját Will Smithszel, amikor anyám beviharzott a nappaliba, dühösebben, mint egy félszárnyú lódarázs.

– Miért fecsegsz az embereknek a dolgaidról? Meg kell védened magad! – Anyám egy hamisítatlan déli asszony, Baton Rouge-ban nevelkedett az ötvenes években. Másoknak beszélni arról, amihez semmi közük, ez bizony neveletlenség, és súlyos társadalmi következményei vannak. Meg volt győződve arról, hogy ki fognak közösíteni, ha megtudják, miféle gondjaim vannak, ő pedig meg akart védeni. Amikor az egyetemen először csatlakoztam egy tizenkét lépéses programhoz, össze kellett szednem az összes bátorságomat, hogy elhiggyem: az anonimitást mindenki olyan komolyan fogja venni, mint én.

– Mindez hogy segít rajtatok? – Marnie ugyanis határozottan jobban volt, mint én. Ha tamponhirdetésben szerepelnénk, én lennék az, aki a szagokról és az áteresztésről panaszkodik; ő pedig spárgázna fehér farmerban a „legnehezebb napokon”.

Vállat vont. – Megnézheted.

Voltam én már terápián is. A gimnáziumban kaptam egy kisebb adagot belőle, egy nőtől, aki úgy nézett ki, mint Paula Dean,4 és pasztell nadrágkosztümöt viselt. A szüleim küldtek Paula D.-hez, miután Ms. Gray szólt nekik, de én annyira túltoltam az engedelmességet, miszerint ne beszéljek másoknak a gondjaimról, hogy semmit nem mondtam neki arról, mi van velem. Ehelyett arról fecserésztünk, hogy kéne valami kis munkát vállalnom nyáron. Az Expressnél, a Gapnél, vagy más üzletláncnál? Egyszer egy ötszáz kérdésből álló pszichológiai teszttel küldött haza. Reménnyel telve töltöttem ki minden egyes rubrikát; most fogok választ kapni, miért nem tudom abbahagyni az evést, miért érzem rosszul magam, ha elmegyek bárhová, és miért nem érdeklődik irántam egyetlen fiú sem, amikor a többi lány már javában smárol és megy a tapizás is rendesen.

Paula D. elolvasta a válaszokat, és az ő tökéletesen begyakorolt terapeutahangján azt mondta: – Christie perfekcionista, és fél a kígyóktól. Számára az ideális foglalkozás, ha egy szerelőre vagy egy sebészre vigyáz óvó tekintettel. – Elmosolyodott, fölvetette a fejét. – A kígyók elég félelmetesek, igaz?

Sosem fordult meg a fejemben, hogy fölfedjem előtte a könnyeimet és a riadalmamat. Ahhoz, hogy megnyíljak, olyan terapeutára van szükségem, aki a hallgatásomban is meghallja a fájdalmat, és a tagadás mögött is megérzi az igazságot. Paula D. nem ilyen volt. Az egyik ilyen ülés után megmondtam a szüleimnek, hogy elvégeztem a terápiát. Most már minden jobb. A szüleim ragyogtak a büszkeségtől, anyám megosztotta velem az életfilozófiáját. – Egyszerűen döntsd el, hogy boldog leszel. Fókuszálj a pozitív dolgokra; ne foglalkozz a negatív gondolatokkal. – Bólintottam. Micsoda nagyszerű ötlet. Amikor mentem visszafelé a szobámba, megálltam a fürdőszobában, és kihánytam a vacsorát; erre azután szoktam rá, miután elolvastam egy könyvet egy tornászról, aki ezt csinálta. Imádtam az érzést, hogy kiürítem magam, meg az adrenalinlöketet is, hogy van egy titkom. Tizenhat évesen azt gondoltam, hogy a bulimia zseniális módja annak, hogy kordában tartsam az állandó zabálhatnékot, ami főleg a kekszek, a tészta és a kenyér mértéktelen fogyasztását jelentette. Egészen a rehabig nem fogtam föl, hogy a bulimiám révén igyekeztem kontrollálni a végeláthatatlan szorongást, magányt, dühöt és szenvedést, amitől fogalmam sem volt, hogyan szabadulhatnék meg.

Marnie egy újabb sült krumplit mártott a ketchupba. – Dr. Rosen fogadna, és…

– Rosen? Jonathan Rosen?

Semmi szín alatt nem hívhatom föl dr. Rosent. Blake járt hozzá. Blake az a srác, akivel egy partin találkoztam az egyetem előtti nyáron. Leült mellém, és azt kérdezte. – Milyen táplálkozási rendellenességed van? – A sárgarépára mutatott a tányéromon. – Ne bámulj így rám. Már jártam anorexiással, és két bulimiással is, mondjuk ők azt kívánták, bárcsak anorexiások lennének. Ismerem a fajtádat. – Ő az AA-ba járt, az anonim alkoholistákhoz, két állás között, és felajánlotta, hogy elvisz vitorlázni. Bicikliztünk a tóparton, és onnan néztük a július 4-i tűzijátékot. Hevertünk a hajóján, a vállunk összeért, bámultuk Chicago sziluettjét, és a rehabról beszélgettünk. Megkóstoltuk a vegán menüt a Chicago Dinerben, és moziban voltunk vasárnap délután, mielőtt az anonim alkoholistákhoz ment. Amikor megkérdeztem, hogy akkor most járunk-e, nem válaszolt. Néha napokra eltűnt, ilyenkor Johnny Cash-albumokat hallgatott az elsötétített lakásában. Még ha járhatnék is ahhoz a terapeutához, akihez Marnie, semmiképpen sem mehetek ahhoz, akihez az én exakármim, Blake járt. Mégis, talán hívjam fel ezt a dr. Rosent, és mutatkozzam be, hogy „emlékszik a lányra, aki múlt ősszel análszexelt Blake-kel, hogy kigyógyítsa a depressziójából? Nos, én vagyok az! Blue Cross − Blue Shield egészségbiztosítási kártyát elfogad?”

– Mennyibe kerül ez a terápia? – Nem árt tudni az ilyesmit, még ha nem is áll szándékomban csatlakozni egy terápiás csoporthoz.

– Baromi olcsó, csak hetven dollár egy hét.

Fújtam egy nagyot. Hetven dollár Marnie-nak aprópénz, aki egy labort vezet az Északnyugati Egyetemen, és akinek a férje egy csinos családi vagyon örököse. Ha visszaveszek a kajából, és busszal járok a kocsi helyett, talán össze tudok spórolni hetven dollárt a hónap végére. De minden héten? A nyári gyakorlaton tizenöt dollárt kerestem óránként, a szüleim azt hitték, jól vagyok, szóval tőlük sem kérhettem. Két év múlva lesz egy stabil állásom, de a diákjövedelmemből hogyan is tudnám ezt kifizetni?

Marnie hangosan diktálta dr. Rosen telefonszámát, persze nem írtam fel.

De akkor mondott még valamit.

– Most nősült újra és egyfolytában vigyorog.

Abban a pillanatban elképzeltem dr. Rosen szívét: egy Bálint-napi üdvözlőkártyából kivágva, belekarcolva jó sok kettős kereszt, mint a csupasz faágak télen. Elképzeltem őt, a férfit, akit sose láttam, a durva válást, a magányos estéket az albérletben, a fagyasztóból kivett, mikróban melegített vacsorákat, és azután a fordulatot: új szerelem, új feleség. Egy mosolygó terapeuta mellkasában barázdált szív dobog. Úrrá lett rajtam a kíváncsiság, és egy halovány reménysugár, hogy talán ő tud rajtam segíteni.

Feküdtem az ágyban aznap éjjel, és a nőkre gondoltam Marnie csoportjában: arra, aki talán vágja magát, a csalóra, a drogos lányára. És Blake-re, akit szoros kapcsolat fűzött a társaihoz a csoportban. Egy-egy ülés után csordultig volt történetekkel; Ezráról, akinek egy guminő volt a barátnője, Toddról, akinek a felesége az összes cuccát kidobta az utcára, amikor el akart válni tőle. Tényleg rosszabb vagyok én, mint ők? Az én bajomat – bármi is legyen az – tényleg lehetetlen meggyógyítani? Az ingyenes lelki segélyben sose hittem. A pszichiátereknek orvosi diplomájuk van – és akármi is lehet a bajom, olyasvalaki képességeire van szükségem, aki boncolt már emberi szívet. Lehet, hogy dr. Rosen tud némi tanáccsal szolgálni – és egy, esetleg két ülésen is el tudja mondani. Hátha van valami gyógyszer, ami tompítja az elkeseredésem élét, és barázdálja a szívem.

3

Megtaláltam dr. Rosen telefonszámát a telefonkönyvben, hagytam egy üzenetet a rögzítőjén – két órával a Marnie-val elköltött vacsora után. Másnap hívott vissza. A beszélgetésünk kevesebb mint három percig tartott. Találkozót kértem, ajánlott egy időpontot, elfogadtam. Amikor letettem, csak álltam ott az irodában, és egész testemben remegtem. Kétszer is leültem, hogy visszatérjek a jogi kutatásomhoz, de mindkétszer felpattantam a székből harminc másodperc után, és járkálni kezdtem. Az eszem egyre csak azt hajtogatta, ugyan, egy orvosi időpont igazán nem nagy ügy, de a bennem vágtató adrenalin zabolázhatatlannak bizonyult. Aznap éjjel ezt írtam, „letettem a telefont, és sírva fakadtam. Úgy éreztem, hülyeségeket beszéltem, nem kedvel engem, kiadtam magam és sebezhető lettem.” Nem az érdekelt, tud-e segíteni rajtam; az érdekelt, hogy kedvel-e vagy sem.

A várószoba egy tipikus, unalmas orvosi váró volt: egy húsvéti liliom, egy fotó, amin egy férfi kinyújtott karral fordítja arcát a nap felé. A polcon könyvek, Soha többé függő kapcsolatot és Tönkretett szerelmi térképek, és több tucat Anonim Alkoholisták-hírlevél. A belső ajtó mellett két gomb: „csoport” és „Dr. Rosen”. Megnyomtam a Dr. Rosen gombot, és leültem egy székre, szemben az ajtóval. Hogy kicsit megnyugodjak, kinyitottam egy National Geographicot, és átfutottam a fenséges jeges-tengeri farkassügérről készült fotókat. A telefonban dr. Rosen komolynak tűnt. Keleti parti akcentust hallottam. Komorságot. Merev, humortalan papot. Kicsit azt reméltem, hogy túlságosan elfoglalt, és csak néhány hét, esetleg hónap múlva fogad, de negyvennyolc órával későbbre adott időpontot.

Pontban fél kettőkor nyílt a várószoba ajtaja. Egy vékony, középkorú férfi nyitotta ki, piros Tommy Hilfiger pólóban, khaki nadrágban és fekete bőrpapucsban. Arcán enyhe mosoly – barátságos, de hivatalos –, és ami a göndör szürkés hajából maradt, mind égnek állt, kissé Einsteinre emlékeztetve. Ha elment volna mellettem az utcán, hát oda se nézek. Egy pillanat alatt felmértem: túl fiatal ahhoz, hogy az apám lehessen, és túl öreg ahhoz, hogy meg akarjon kefélni – épp ideálisnak tűnt. Követtem az irodájába, ahol az északra nyíló ablakokon túl a Marshall Field’s sokemeletes tömbje látszott. Számos hely kínálkozott a páciensnek: egy viszketős huzatú kanapé, egy irodai szék, vagy egy túlméretes fekete fotel az íróasztal mellett. Ezt választottam. Néhány bekeretezett Harvard-diploma vonta magára a tekintetem. Tiszteltem ezt a Harvard-dolgot. Én is előkelő egyetemekről álmodtam, de a pénzből és a tudásból az államira futotta. Viszont az ilyen oklevelek megerősítették, hogy a pasas első osztályú. Elit. Crème de la crème. Ugyanakkor azt is jelentették, ha ő sem tud segíteni rajtam, akkor tényleg mélyen el vagyok baszva.

Amikor leültem, szemügyre vettem az arcát. Meglódult a szívverésem, miközben elmélyülten tanulmányoztam az orrát, a szemét, egyenes vonalú száját. Összeraktam a részleteket és rájöttem: ismerem. Összeszorítottam a szám, miközben felfogtam. Nagyon is ismertem ezt a pasast.

Ez a dr. Rosen ugyanaz a Jonathan R., akivel három évvel ezelőtt egy táplálkozási rendellenességek terápián már találkoztam. A tizenkét lépéses gyűléseken a keresztnév és a vezetéknév első betűje biztosítja az anonimitást. A táplálkozási rendellenességgel küzdő csoportok ebből a szempontból olyanok, mint az anonim alkoholisták – a résztvevők összegyűlnek a templomok alagsorában, és történeteket mesélnek arról, hogy a kaja hogyan teszi tönkre az életüket. És mint híres rokonaik, az anonim alkoholisták, akiknek gyűlései még a Meg Ryan-filmekben is szerepelnek, és a sorozatokban is, mint amilyenek Az elnök emberei (The West Wing) és a New York rendőrei (NYPD Blue), ők is gyűjtik a „tisztaság érméit”, és szponzor segítségével tanulják meg, hogyan lehet élni zabálás, hányás, önpusztítás nélkül. Az anonim alkoholistáktól eltérően ezekben a csoportokban főleg nők vannak, alig pár férfival találkoztam a tíz év alatt, amióta ilyen gyűlésekre járok. Az egyikük ez a Harvardon képzett pszichiáter volt, aki itt ül tőlem pár centire, és várja, hogy kinyissam a szám.

Tudtam néhány dolgot erről a Jonathan R.-ről. Férfi. Táplálkozási zavarral. Eszembe jutott, amiket akkor az anyjáról mesélt, a krónikus beteg gyerekéről, a testével kapcsolatos érzéseiről.

Egy terapeuta legyen tiszta papírlap. Dr. Rosen viszont teli volt foltokkal.

Megmozdultam, hogy jól lássa az arcom. Ha fölismer, vajon azonnal kirúg? Arckifejezése nyílt maradt, kíváncsi. Eltelt öt másodperc. Úgy tűnt, nem ismer meg, és várja, hogy beszéljek. Most ez a Harvard-dolog kezdett zavarni. Hogyan is lehetnék egyszerre szellemes és szenvedő, mint Dorothy Parker vagy David Letterman? Azt akartam, hogy ez a dr. Rosen komolyan vegye nemrégiben keletkezett fantáziálásaimat a halálról, ugyanakkor találjon ellenállhatatlanul elbűvölőnek, és egy kicsit talán kívánatosnak is. Úgy kalkuláltam, ha vonzónak találna, inkább hajlandó lenne segíteni rajtam.

– Elcseszem a kapcsolataimat, attól félek, hogy egyedül fogok meghalni.

– Ez mit jelent?

– Képtelen vagyok közel kerülni az emberekhez. Valami megakadályoz, mint egy láthatatlan kerítés. Érzem, ahogy visszafogom magam, mindig csak visszafogom. A pasikkal meg… mindig azok tetszenek, akik addig isznak, amíg fingani nem kezdenek vagy kidőlnek…

– Alkoholisták. – Nem kérdés volt, hanem megállapítás.

– Igen. Az első gimis szerelmem mindennap füvezett és megcsalt. Az egyetemen egy gyönyörű kolumbiai sráccal jöttem össze, akiről kiderült, hogy alkoholista, és barátnője van, utána megint egy drogossal jártam. Utána egy helyes fiú jött, de őt kirúgtam…

– Mert?

– Elkísért az órára, megajándékozott a kedvenc könyveivel, és engedélyt kért, hogy megcsókolhasson. Viszketést kaptam tőle.

Dr. Rosen elmosolyodott. – Maga fél az érzelmileg elérhető férfiaktól. Valószínűleg a nőktől is. – Megint kijelentések.

– A stabil pasiktól, akik érdeklődést mutatnak irántam, hányingerem támad. Azt hiszem, ez a nőkre is igaz. – Bevillant egy jelenet, amikor tavaly karácsonykor hazamentem a családomhoz Texasba, és belefutottam egy gimis osztálytársnőmbe a Banana Republicban. Amikor Lia a nevemen szólított, épp a blézereknél és a blúzoknál álltam, megdermedtem, amikor melegen átölelt. Hátralépett, megbántottság suhant át az arcán – amolyan azt hittem, barátok vagyunk arckifejezés –, majd Chicagóról és a jogi egyetemről kérdezgetett. Miközben fecsegtünk ott a vásárlók közt, akik a karácsony utáni leértékelések között turkáltak, egyre erősebb lett bennem az érzés, hogy voltaképpen nem is akar beszélgetni velem, hiszen ő most már sikeres gyógytornász, akinek sem evési problémája, sem egyéb furcsa nyavalyája nincsen, amitől be kéne fogni a száját, ha valaki felbukkan a múltjából, és megöleli. Liával jóban voltunk a gimiben, de az utolsó évben eltávolodtam tőle, mert fölerősödött ez az étkezési zavar bennem, és emellett azzal voltam elfoglalva, hogy az első pasim ne csaljon meg.

– Maga bulimiás?

– Felépülőben vagyok, tizenkét lépésesben – ezt hadartam, remélve, hogy nem villan be neki, amikor anno hallott engem bemutatkozni: „Christie vagyok, gyógyuló bulimiás.” – A tizenkét lépéses gyűlések segítenek a bulimián, de ezt a kapcsolatmizériát nem tudom…

– Egyedül nem is. Kik vannak a támogató hálózatában?

Mondtam a szponzoromat, Cadyt, aki főállású anya volt, három felnőtt gyerekkel abban a texasi városban, ahol akkoriban tanultam. Közelebb állt hozzám, mint bárki akkor, háromnaponta felhívtam, de az utóbbi öt évben nem hallottam róla. Azután voltak ezek a különféle nők, mint Marnie is, akikkel a gyűléseken és néha utána találkoztunk. Azután a jogi egyetemről olyanok, akik nem is tudták, hogy gyűlésbe járok. Barátok a gimiből meg utána még Texasból, akik igyekeztek tartani velem a kapcsolatot, de én nemigen hívtam vissza őket, és hiába hívtak, hogy látogassam meg őket, sose mentem.

– És kezdek a halálról fantáziálni. – Összeszorítottam a szám. – Amióta megtudtam, hogy évfolyamelső vagyok az egyetemen…

– Mazel tov! – A mosolya olyan őszinte volt, hogy muszáj volt elkapnom a tekintetem, és gyorsan megbámulni a diplomáit a falon, nehogy elsírjam magam.

– Ez nem a Harvard vagy ilyesmi. – Felvonta a szemöldökét. – Különben meg, lesz egy nagyszerű karrierem, és? Nem lesz semmi másom…

– Ezért választotta a jogot. – Ez a magabiztos diagnózis egyszerre volt lefegyverző és vigasztaló. Hát nem Paula D. kérdései a kígyókról.

– Mit gondol arról, hogyan lett ilyen, amilyen? – kérdezte dr. Rosen.

– Minden családban van egy elcseszett. – Nem tudom, miért mondtam ezt.

– Évfolyamelső a jogi egyetemen, és el van cseszve?

– Az évfolyamelsőség szart se ér, ha egyedül fogok meghalni, és senkim sem lesz.

– Mit akar?

Az „akar” szó ott visszhangzott a fejemben. Akar, akar, akar. Keresgéltem a fejemben, hogyan tudnék erről a vágyakozásról kijelentő mondatokban beszélni, nem pedig csak annyit kibökni, hogy nem szeretnék egyedül meghalni.

– Azt akarom… – Elakadtam.

– Szeretném, ha… – Megint.

– Igazi akarok lenni. Valóságos. A többi emberrel. Egy valóságos személy akarok lenni.

A tekintete azt kérdezte, és még? És jöttek a vágyaim: egy pasit akarok, akinek olyan szaga van, mint a tiszta pamutnak, és mindennap dolgozni jár. Azt akarom, hogy az ébren töltött óráimnak kevesebb mint a felében gondoljak a testem méretére. Minden étkezést mások társaságában akarok elkölteni. Élvezni akarom a szexet, ahogy a Szex és New York (Sex and the City) női. Vissza akarok menni a balett-tanfolyamra, mert ezt a szenvedélyt eltemettem magamban, amikor melleket növesztettem és húsos combokat. Barátokat akarok, akikkel beutazom a világot, miután két év múlva letettem a szakvizsgát. Újra fel akarom venni a kapcsolatot a houstoni szobatársaimmal. Meg akarom ölelni a gimis barátaimat, amikor összefutok velük egy üzletben. De ezt mind nem mondtam, mert túlságosan konkrétnak tűnt. Banálisnak. Akkor még nem tudtam, hogy a terápia, akárcsak az írás, a részletekre és a konkrétumokra épül.

Azt mondta, betesz egy csoportba. Nem kellett volna meglepődnöm ezen, de a „csoport” szó mégis úgy ért, mint egy ütés a bordáim közé. Egy csoportban emberek vannak, akik lehet, hogy nem bírnak, beleütik az orrukat a dolgaimba, és megszegem anyám parancsát, hogy ne tegyem ki a saját nyavalyámat más emberek piszkálódásának.

– Nem tudok csoportba menni.

– Miért?

– Anyám belebolondulna.

– Hát ne mondja el neki.

– Miért nem lehet egyéni ülés?

– Mert a csoportos ülés az egyetlen általam ismert módja annak, hogy eljusson oda, ahová szeretne.

– Hm… öt évet adok magának.

– Öt évet?

– Öt évet arra, hogy megváltoztassa az életem, és ha nem megy, már léptem is. Vagy talán megölöm magam. – Le akartam törölni azt az önelégült vigyort a képéről, és azt akartam, hogy tudja, nem fogok itt lebzselni a végtelenségig, és hozzám hasonló zakkant alakoknak mesélni az érzéseimről, ha nem lesz alapvető változás az életemben. Öt év múlva harminckét éves leszek. Ha akkor még mindig sima, érintetlen a szívem, akkor annyi, befejeztem az egészet.

Előredőlt. – Bensőséges kapcsolatokra akar szert tenni öt éven belül?

Bólintottam, és kibírtam a szembenézés kényelmetlenségét.

– Meg tudjuk csinálni.

Tartottam dr. Rosentől, de tényleg bíráljak felül egy Harvardon végzett pszichiátert? A magabiztossága megijesztett – az a nevetés, a kijelentések –, de érdekelt is. Micsoda önbizalom! Meg tudjuk csinálni.

Amint beleegyeztem a csoportos terápiába, meg voltam róla győződve, hogy valami katasztrofális fog történni dr. Rosennel. Elképzeltem, amint a tizenkettes busz elkaszálja őt a Starbucks előtt. Elképzeltem, hogy a tüdeje teli lesz rosszindulatú daganatokkal, testét megroggyantja az izomsorvadás.

– „Ha Buddhával találkozol az úton, öld meg!” – mondta dr. Rosen a második ülésen, amikor beszámoltam a félelmeimről.

– Nem zsidó? – Hiszen ott ez a vezetéknév, meg a mazel tov, meg a héber betűk a diplomáján csüngő hímzésen.

– A kifejezés azt jelenti, hogy imádkozz a halálomért.

– Miért tennék ilyet?

– Ha meghalok – összecsapta a kezét, és mosolygott, mint egy mániákus manó –, valaki jobb jön majd. – Arcán öröm ragyogott, mintha hitte volna, hogy bármi, bármi a világon megtörténhet, és az csodás lesz és jobb, mint ami addig volt.

– Egyszer részese voltam egy balesetnek, Hawaii partjainál. Akivel voltam, megfulladt. – Éreztem, hogy emelkedik a mellkasom, amint láttam, hogy kitágul a szeme erre a robbanásra.

– Jézusom. Hány éves volt?

– Három hét híján tizennégy. – Szorongás fogott el, mint mindig, ha Hawaii szóba került. Azon a nyáron, abban a csupa izgalom szünetben a nyolcadik osztály vége és az új, csupa lány katolikus gimnázium kezdete között, Jenni barátnőm meghívott, hogy menjek én is a családjával nyaralni Hawaiira. Három napig a sziget belsejében barangoltunk, fekete homok, vízesések, hawaii ünnepség. A negyedik napon egy félreeső partszakaszra mentünk a sziget végében, és Jenni apja megfulladt szörfözés közben. Sosem tudtam beszélni erről a történetről. Anyám „balesetnek” nevezte, mások „fulladásnak”. Aznap, amikor történt, Jenni mamája felhívta a családot Dallasban, és sírva mondta, „David meghalt”. Én viszont nem találtam a szavakat arra, ami történt, vagy arra, hogy milyen volt cipelni az emlékét annak, ahogy húztuk ki az ernyedt testét az óceánból. Ezért azután nem beszéltem róla.

– Akar még mondani valamit?

– Nem imádkozom azért, hogy meghaljon.

Ha az ember ráguglizik arra, hogy „ha látod Buddhát, öld meg”, egy könyvet talál: Ha Buddhával találkozol az úton, öld meg!5 Úgy látszik, a pszichoterápiában részt vevő pácienseknek, akik immár az én társaságommá lettek, meg kell tanulniuk, hogy a terapeuták is küszködő emberi lények, akárcsak a pácienseik. Korai jele volt ez annak, hogy dr. Rosen nem fog nekem válaszokat adni, mert valószínűleg nincsenek is neki. A dr. Rosen hátborzongató halálát vizionáló fantáziálásaim közé beékelődött, amint karót döfök a szívébe, és ez nem csak azért volt nyugtalanító, mert összehoztam Buddhát Drakulával.

Az egyetem első évében néhány vidám és népszerű lány Austinból elhívott, hogy ugorjak velük át New Orleansbe. Az volt a terv, hogy az egyik lány unokatestvérénél leszünk, és a francia negyedben bulizunk majd, addig, amíg vissza nem kell indulnunk a suliba. Azt mondtam, meg kell gondolnom, noha már tudtam, mit válaszolok. A leckét hoztam föl kifogásnak, pedig még csak a második héten jártunk, és az egyetlen dolgom az volt, hogy elolvassam a Beowulf első felét, amit már a gimiben olvastam.

A „csoport” gondolata már önmagában is rettegéssel töltött el, hiába telt el Bianca és a cukorkája óta annyi év. Hol fogok aludni New Orleansben? Mi van, ha nem értem a vicceiket? Mi van, ha nem tudok mit mondani? Mi van, ha rájönnek, hogy én nem vagyok olyan gazdag, menő vagy boldog, mint ők? Mi van, ha kiderül, hogy még csak egy pasim volt? Mi van, ha észreveszik a kajamizériám?

Hogyan tudnék minden áldott héten ugyanazokkal az emberekkel lenni egy csoportban?

– Ismerem magát. A gyűlésekről. – Ez a második ülésen buggyant ki belőlem. Féltem, hogy egyszer bevillan neki, és akkor ki kell rúgnia, mert együtt jártunk a gyűlésekre. – Évekkel ezelőtt, amikor még a Hyde Parkban laktam.

Fejét félrebillentette, szeme összeszűkült. – Ja, persze. Nekem is ismerős volt.

– Akkor ez azt jelenti, hogy nem kezelhet?

Megremegett a válla, ahogy kitört belőle a manós kacagás. – Ó, a titkos kívánság.

– Tessék? – Csak bámultam a vigyori képét.

– Amióta azon gondolkodik, hogy bevállalja-e a csoportos terápiát velem, azóta azon kattog, vajon miért is nem fog menni.

– Ez azért jogos félelem.

Újabb nevetés.

– Tessék?

– Ha belép valamelyik csoportomba, azt akarom, hogy meséljen el nekik mindent rólam, amire csak emlékszik azokból a gyűlésekből.

– De akkor az ön névtelensége…

– Nincs szükségem arra, hogy megvédjen. Az nem a maga dolga. A maga dolga az, hogy mindent elmondjon.

A naplóbejegyzésem ez után a második találkozó után furcsán előrelátó volt: Ideges vagyok, amiért ki kell teregetnem a terápiában az evési szokásaimat… Sok érzelem kavarog bennem dr. Rosennel és az életemben játszott szerepével kapcsolatban. Félek, hogy kiderülnek a titkaim. Hatalmas ez a félelem.

Dr. Rosen mindenféle zen bölcsességeket beszélt.

– Az éhező ember nem érez éhséget az első harapásig – mondta.

– Én nem vagyok anorexiás. – Ó, de még mennyire nem: a gimiben egész idő alatt egy anorexiás rohamra vágytam, amikor nem bírtam abbahagyni a zabálást, a majszolást, a csipegetést, de sosem történt ilyesmi.

– Ez egy metafora. Ha magához engedi a csoportot, ez lesz az első harapás, akkor döbben majd rá, milyen magányos volt.

– Hogy „engedem magamhoz a csoportot”?

– Megosztja velük az élete összes olyan mozzanatát, ami a kapcsolatairól árulkodik: barátság, család, szex, randi, romantika. Mindent.

– Miért?

– Mert így engedi őket magához.

Mielőtt az ember belevág a csoportos terápiába, kap három egyéni alkalmat. Az utolsónál már lelazult a vállam, amikor bekuporodtam dr. Rosen fekete bőr karosszékébe. A mutatóujjammal a karkötőmet birizgáltam, és ki-be húzkodtam a lábam a cipőmből. Megszoktam dr. Rosent; ő volt az én furcsa öreg haverom. Nincs mitől félni. Megmondtam, hogy ismerem őt a gyűlésekről, és azt felelte, ez nem akadály. Egyetlen dolog volt hátra: kitalálni, hogy melyik csoportba tegyen. Egy kedd reggeli vegyes csoportot ajánlott, csupa orvos meg ügyvéd, hét harminctól kilencig. A „diplomás” csoport. De valahogy nem láttam magam előtt a férfiakat a csoportban. Vagy az orvosokat. Vagy az ügyvédeket.

– Mi történik velem, amikor elkezdem a csoportos terápiát?

– Magányosabbnak érzi majd magát, mint eddig bármikor.

– Na, várjon csak, dr. Harvard. – Hirtelen kiegyenesedtem a székben. – Rosszabbul fogom érezni magam?

Most voltam a dékánnál a jogi egyetemen megbeszélni a magánegészségügyi kölcsönt, amit felveszek tízszázalékos kamatra, hogy kifizethessem ezt az új terápiát. Erre most azt mondja nekem, hogy a csoporttól rosszabbul érzem majd magam, mint amikor azért imádkoztam, hogy valaki lőjön fejbe?

– Abszolúte. – Biccentett, mintha le akarna rázni valamit a feje búbjáról. – Ha komoly az elhatározása az intim kapcsolatok terén – valóságos személyiséggé válni, ahogy maga mondta –, éreznie kell minden érzést, amit gyerekkora óta elfojtott. A magányt, a szorongást, a dühöt, a rémületet. – El tudom én ezt viselni? Akarom? A pasas, a csoportjai, és az afölött érzett kíváncsiság, vajon ezek hogyan barázdálhatják az én sima szívemet, végül győzött az ellenállásom felett, de csak hajszálnyival.

– Felhívhatom, hogyan döntöttem?

A fejét rázta. – Most kell a válasz.

Nagyot nyeltem, az ajtót bámultam, végigfutottam a lehetőségeimen. Az elköteleződés megrémített, de még jobban féltem attól, hogy üres kézzel sétáljak ki: se csoport, se esély, se remény.

– Oké, akkor igen. – Megfogtam a táskám, hogy induljak vissza dolgozni, és jól átrágjam, mire is mondtam igent. – Még egy utolsó kérdés. Mi történik velem, amikor elkezdem ezt a csoportost?

– Minden titkára fény derül.

A szerzőről

Christie Tate Chicagóban élő író és esszéista. Írásait közölte a New York Times (Modern Love), a Rumpus, a Washington Post, a Chicago Tribune, a MacSweeney’s Internet Tendecy, az Eastern Iowa Review és más lapok. Liese Laymon a Promised Lands című esszéjét, ami 2019 őszén jelent meg, győztesnek hirdette a New Ohio Review tényirodalom-versenyében.

Jegyzetek

1A Mason–Dixon-vonal Maryland és Pennsylvania határa. Az amerikai polgárháború előtt innen délre voltak a rabszolgatartó államok.

2Ez a Texas A&M College nótája volt, még abból az időből, amikor katonai akadémia volt, és ez lelkesítette a hallgatókat a Texasi Egyetemmel folyó rivalizálásban.

3A Hemlock Társaság 1980 és 2003 között a „jog a halálhoz” és az asszisztált öngyilkosság elfogadását tűzte ki célul.

4Paula Dean amerikai televíziós személyiség, főleg főzőműsorokat vezet.

5Kopp, Sheldon: Ha Buddhával találkozol az úton, öld meg! (If You Meet the Buddha on the Road, Kill Him). Ford.: Agócs Tamás. Budapest, Polaris Könyvkiadó, 2018.

Tartalom

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Második rész

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Harmadik rész

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Utóirat – Tíz évvel később

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0