Ogava Jóko

A HÁZVEZETŐNŐ
ÉS A
PROFESSZOR

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Impresszum

1

A fiammal úgy szólítottuk, Professzor. Ő úgy szólította a fiamat, Root, azaz gyökvonás, mivel a gyerek feje búbja olyan lapos volt, mint egy gyökjel.

– A mindenit, ebbe a kobakba aztán biztosan jó sok ész fér! – A Professzor megsimogatta a fiam fejét, mit sem törődve azzal, hogy jól összekócolta a haját. A fiú védekezőn elhúzta a fejét, amin sapka volt, mivel mindig is szégyellte a feje formáját a barátai előtt. – A gyökvonás által a végtelen számok, sőt még a szemmel nem látható számok is tisztességes személyazonosságot nyernek – mondta, majd a mutatóujjával lerajzolta a jelet a poros íróasztalára.

A Professzor megszámlálhatatlanul sok tanításai közül a gyökvonás értelmezése volt számunkra a legfőbb ajándék. Ő mindig is hitt abban, hogy a világmindenség igenis megmagyarázható a számok rendszerével, így lehet, hogy nem is helyeselné a „megszámlálhatatlan” kifejezést. De hogy is fogalmazhatnám meg… A vele töltött idő olyan intenzív volt, hogy szinte lehetetlen összefoglalni. Több tízezer számjegyű számóriásokról beszélt nekünk, idézett a Guinness Rekordok Könyvéből a valaha volt legnagyobb értékű számról, amivel egy egyenletet bizonyítottak. Tanultunk tőle a végtelennél is végtelenebb számok matematikai elvéről, de hiába idézném fel mindezt magamban, akkor is csak bukdácsolnék a Professzor mélyreható tanítása mellett.

Arra a napra azonban pontosan emlékszünk, amikor hárman kipróbáltuk, miféle varázslat történik, ha egy számot illesztünk gyökjel alá.

Egy esős délután volt április elején. A sötét dolgozószobában fehéren világított a lámpa, a fiam iskolatáskája a szőnyegen hevert, az ablakon túl a barackfák virágát verte az eső.

Akármilyen helyzet adódott, a Professzor nem csak a helyes választ várta el tőlünk. Sokkal jobban örült, ha hebegve-habogva, és kínok közt, de kinyögtük a rossz választ, mint amikor csak némán néztünk magunk elé, és megválaszolatlanul hagytuk a kérdését. Amikor pedig gondolkodás közben egy újabb kérdés fogalmazódott meg bennünk, ami még túl is tett az első kérdésen, a Professzorral szinte madarat lehetett fogatni. Volt benne valamiféle egyedi érzék, mert pont akkor bátorított minket, amikor hiába törtük a fejünket, nem találtuk a választ.

– Most pedig miért ne próbálnánk beleilleszteni a mínusz 1-et? – mondta a Professzor.

– Az azt jelenti, hogy két olyan számot kell összeszoroznom, ami azonos, és végül mínusz 1-et ad ki, ugye?

A fiam épp akkoriban tanulta a törteket az iskolában, de a Professzor háromperces magyarázata után már kristálytisztán átlátta a nullánál kisebb számok rendszerét. Próbáltuk magunk elé képzelni azt a bizonyos számot: . Száz a gyök alatt az tíz, tizenhat a gyök alatt az négy. Egy a gyök alatt az egy. Akkor mínusz 1 a gyök alatt az…

A Professzor soha nem siettetett, mindennél jobban szeretett figyelni minket, ahogy törtük a fejünket.

– Létezik egyáltalán ilyen szám? – szóltam közbe óvatosan.

– Hogyne! Itt van – válaszolta, és a mellkasára mutatott. – Ugyanakkor egy nagyon szégyenlős számról van szó, nem tűnik fel csak úgy bárhol. De itt él a lelkünkben, és két apró kezével tartja a világot.

Újra elnémultunk, és gondolkodni kezdtünk arról a bizonyos mínusz 1-es gyökről, „aki” a Professzor elmondása szerint valahol a világ végén fáradhatatlanul nyújtogatja felénk a két kezét. Csak az eső hangja hallatszott. A fiam tapogatni kezdte a fejét, hogy újra megbizonyosodjon a gyökjelre emlékeztető fejformájáról.

A Professzor azonban nem csupán tanított. Ha számára ismeretlen területre terelődött a szó, nagyon szerény, és még a „mínusz 1 a gyök alatt”-nál is visszahúzódóbb volt. Amikor megszólított engem, mindig így kezdte: „Bocsáss meg, hogy megzavarlak, de…”

Mindig így kezdett bele a mondandójába, még akkor is, ha csak annyit akart kérni, hogy állítsam be a kenyérpirítót: „Bocsáss meg, hogy megzavarlak, de…” Amikor a pirító recsegős gombját megtekertem, a Professzor kíváncsian figyelte, ahogy a pirítós készült a gépben. Mintha végig akarta volna nézni, ahogy az általam bebizonyított tény egyenesen útnak indul, hogy felfedezzen egy új igazságot, amit mintha egy lapon lehetne említeni a Pitagorasz-tétellel. Így gyönyörködött abban a pirítósban.

• • • •

1992 februárjában irányított először az Akebono Háztartási Segítő Ügynökség a Professzor házához. A Szetobeltenger partján működő, városi közvetítő egyesületben én voltam a legfiatalabb regisztrált tag, de már több mint tíz évnyi tapasztalattal a szakmában. Büszke is voltam a munkámra, hiszen addig bármilyen természetű munkaadóval is hozott össze a sors, jól kijöttem vele, sőt mondhatni a házimunka szakavatott specialistájának tartottam magam. Akkor sem panaszkodtam az ügynökségnél, ha megtudtam, hogy olyan problémás munkaadókhoz irányítottak, akiket a többiek messziről elkerültek.

A Professzor esetében elég volt az adatlapjára ránézni, hogy az ember gyanakodni kezdjen. Ha a ház tulajdonosa elégedetlen, és le kívánja cserélni a házvezetőnőt, akkor azt az adatlap hátulján egy kék csillaggal jelölik. Az ő adatlapján már kilenc csillag ékeskedett, ez messzemenően a legnagyobb rekord volt, amit a karrierem során valaha láttam.

Amikor elmentem a házba az interjúra, egy elegáns, vékony, idősebb nő fogadott. Gesztenyebarnára festett haját kontyba tűzte, kötött ruhát viselt, és bal kezében egy fekete sétabotot tartott.

– Szeretném, ha gondoskodna a sógoromról – mondta az asszony. Addig nem is jöttem rá, hogy vajon milyen kapcsolatban lehet ő és a Professzor. – Állandó a cserélődés, és ez nagy gondot okoz nekünk. Minden alkalommal, amikor új segítőnk érkezik, betanítjuk, majd újra és újra mind elmennek. Nagyon fárasztó. Nem kérünk megoldhatatlan dolgokat, csak annyit, hogy hétfőtől péntekig délelőtt tizenegykor jelenjen meg, főzzön ebédet a sógoromnak, tartsa tisztán a házat, vásároljon be, majd készítse el a vacsorát, mielőtt este hétkor hazamegy. Ennyi.

Ahogy a hölgy kiejtette a „sógor” szót, érezni lehetett benne egyfajta tartózkodást. A végtelenül elegáns és udvarias közlésmódjától igencsak idegennek hatott, ahogy a bal kezével idegesen babrálta a sétabotját. Időnként szinte rettegve rám sandított, de közben kínosan ügyelt rá, hogy ne nézzen a szemembe.

– A részletek le vannak írva a szerződésben, amit már elküldtem az ügynökségnek. Egy szó, mint száz, egy olyan valaki segítségére van szükségünk, aki egy teljesen átlagos, hétköznapi életet tud biztosítani a sógoromnak. Aki garantálni tudja ezt, felvesszük.

– Hol van most a sógora? – kérdeztem, mire az asszony a pálcájával a hátsó kert végében lévő házra mutatott. A rendezett vörösberkenye-bokrok mögött, a zöldellő növények közt felbukkant egy téglavörös palatető.

– Kérem, hogy ne mászkáljon majd a nagyház és a kisház között. Az Ön munkahelye szigorúan a kisházra korlátozódik. Az északi utca felől van egy bejárat, azon keresztül mehet majd be a sógoromhoz. Ha probléma adódna vele, azt is a kisházon belül kell elintéznie. Világosan fogalmaztam? Ezt mindenképpen vegye komolyan – jelentette ki, majd a sétabotjával koppantott egyet a padlón.

Az egykori munkáltatóim közt volt már olyan, aki több hajmeresztő kéréssel fordult hozzám: mindennap fonjam be a haját, és kössek rá más-más szalagot; a tea hőmérséklete nem lehet se több, se kevesebb hetvenöt foknál; ha megjelenik a Vénusz az égen, mormoljak el vele egy imát… Ezekhez képest az idős hölgy kérése nem tűnt nehéz feladatnak.

– Láthatnám őt?

– Nem szükséges – vágta rá határozottan, amitől olyan érzésem lett, mintha valami óriási marhaság hagyta volna el a számat. – Hiába találkoznának, holnapra már elfelejtené magát. Nem szükséges találkozniuk.

– Hogy értsem ezt…?

– Egyszerűen fogalmazva az emlékezőképessége igencsak korlátozott. Nem meghülyült, az agysejtjei teljesen egészségesen működnek, azonban körülbelül tizenhét évvel ezelőtt az agyának egy része leállt a működésben, és teljesen elvesztette az emlékezőképességét. Autóbaleset érte, és a feje súlyosan megsérült. Az ő memóriája véget ért 1975-ben, azóta hiába próbál új emlékeket elraktározni, azonnal köddé válik benne. Hiába emlékszik a tizennyolc évvel ezelőtt felállított téziseire, nem tudja felidézni, mit vacsorázott előző nap. Még egyszerűbben fogalmazva olyan, mintha a fejében egyetlen kazetta férne csak el, ami nyolcvan perc után kikapcsol. Számtalanszor felveszi újra és újra, és a korábbi emlékek egyre csak elhalványulnak. A sógorom memóriája nyolcvan percig tart. Pontosan egy óra és húsz perc, se több, se kevesebb.

Ahogy az asszony beszélt, egyértelmű volt számomra, hogy korábban már sokszor előadhatta ezt a magyarázatot. Az érzelmeket teljes mértékben mellőzve, gördülékenyen végigzongorázott a monológon.

Ami a nyolcvanperces emlékezőképességet illeti, nehéz volt gyakorlatban elképzelni. Természetesen volt már betegápolási gyakorlatom is, azonban kétségeim voltak afelől, hogy vajon jelen helyzetben hasznosak lesznek-e ezek a tapasztalatok. Eszembe jutottak az adatlapon lévő kék csillagok, de késő bánatnak tűnt.

A nagyházból nézve úgy tűnt, hogy a kisház nagyon csendes, és nem jár arra senki. A vörösberkenye-bokrok mellett volt egy régies kis kapu, ami a kisház bejáratához vezetett. Az erősen rozsdás, madárürülékes kulcslyuk láttán aligha volt hihető, hogy bármilyen kulcs ki tudná nyitni ezt a kis ajtót.

– Nos, akkor megegyezhetünk a holnaputáni, tehát hétfői kezdésben? – kérdezte a sógornő ellentmondást nem tűrő hangon és gyors tempóban, esélyt sem adva arra, hogy közbe tudjak szólni.

Így lettem a Professzor házvezetőnője.

• • • •

A gyönyörű nagyházhoz képest a kisház kifejezetten egyszerűen, szinte szánalmasan nézett ki: puritán, kompakt tetejével úgy állt ott, mintha ő maga is szégyellné, hogy oda épült. A kizárólag a kisház körül zöldellő vad, elhanyagolt növényzet is olyan volt, mintha takarni szeretné „őt”. A bejáratot nem is érte fény, az elromlott csengőt pedig hiába nyomta az ember.

– Hányas cipőt hordasz?

Ez volt az első kérdése felém, miután bemutattak a Professzornak mint új házvezetőnőt. Nem a nevemre, hanem a lábméretemre volt kíváncsi, nem volt se köszönés, se biccentés. Azonnal válaszoltam, hiszen rögtön eszembe jutott a házvezetőnők alapszabálya, miszerint bármi is történik, a munkaadó kérdésére tilos kérdéssel válaszolni. Így hát őszintén válaszoltam.

– Huszonnégyest.{1}

– Nohát! Igencsak rátermett szám. A 4 faktoriálisa – mondta a Professzor, majd keresztbe fonta a karját, és becsukta a szemét. Egy ideig csendben álltunk egymás előtt.

– Mi az a faktoriális? – kérdeztem, mivel arra gondoltam, hogy ha valamilyen okból fontos és érdekfeszítő számára a lábméretem, akkor érdemes egy kicsit mélyebbre evezni a témában.

– Ha összeszorzod 1-től 4-ig a számokat, 24 jön ki – felelte a Professzor lehunyt szemmel. – Mondd csak, mi a telefonszámod?

– 576 1455.

– Jól értem, 5 761 455? Briliáns! Ez egyenértékű az 1-től 10 millióig előforduló prímszámok mennyiségével – magyarázta meghatódva.

Még ha nem is értettem, hogy a telefonszámomban mi a briliáns, éreztem a beszédéből sugárzó kedvességet. Nem úgy tűnt, mint aki dicsekedni akarna a tudásával, sőt épp ellenkezőleg: szerényen és őszintén beszélt. Olyan kedvesség áradt belőle, olyan illúziót keltett, mintha a telefonszámomban sorsszerű üzenet lakozott volna, és ezzel együtt az én sorsom is különleges irányt vett volna.

Néhány látogatás után fény derült arra is, hogy a Professzor, amikor zavarba jön a beszélgetés kezdeményezésekor, előszeretettel hozza szóba a számokat a valós szavak helyett. Ezt a szokását azért találta ki, hogy gördülékenyebbé tegye a kommunikációt az emberekkel. A számok a jobb kezét jelentették számára, amivel kezet fogott, és egyben valamiféle kabát, amivel önmagát védte. Egy vastag, nehéz kabát, amit hiába tapint végig az ember, teljesen elfedi a teste vonalait, és amit senki nem tud levenni róla. Ez a kabát elég volt neki ahhoz, hogy bárhol megtalálja a saját helyét.

Amíg a házvezetőnője voltam, minden reggel a számokról beszélgettünk az előszobában. Újra és újra egy ismeretlen arc voltam a Professzor számára, aki nyolcvan perc után mindent elfelejtett. Emiatt minden reggel végignézhettem a távolságtartó, tisztességes udvariaskodását, amivel az ember az ismeretleneket köszönti. Nemcsak a lábméretemre és a telefonszámomra kérdezett rá, hanem a irányítószámomra, a biciklim regisztrációs számára, és a nevemben lévő írásjegyek vonásainak számára is. Bármire kérdezett rá, mindig kitalált valami értelmezést a számok hallatán. A beszélgetés a faktoriálisokról és prímekről könnyedén folyt, teljesen természetesnek tűnt, soha nem volt erőltetett.

Még akkor is készséggel válaszolgattam neki az előszobában, amikor a Professzor már nagyjából elmagyarázta nekem a faktoriálisokkal és a prímszámokkal kapcsolatos tudnivalókat, mintha csak akkor kérdezte volna tőlem először. Amikor újra és újra megbizonyosodtam arról, hogy a telefonszámomnak van más jelentősége is az egyszerű telefonáláson kívül, az értelmezés olyan őszintén és egyenesen csengett a fülemben, hogy utána a legnagyobb nyugalomban tudtam nekiállni a házimunkának.

A Professzor hatvannégy éves volt, korábban egyetemi tanárként dolgozott, és a számelméletet kutatta, az volt a szakterülete. Külsőre sokkal idősebbnek nézett ki a koránál. Nemcsak öregnek tűnt, hanem mintha a testében nem áramlott volna megfelelően a tápanyag. A szörnyen görbe testtartása miatt eleve alacsony, százhatvan centis termete még apróbbnak tűnt. Csontos nyakszirtjén lévő ráncaiban összegyűlt a piszok, szanaszét álló, ősz haja félig eltakarta a húsos fülcimpáját. A hangja erőtlen volt, mozdulatait pedig mintha lassított felvételben láttuk volna. Bármit is csinált, mindig kétszer annyi időbe telt, mint ahogy én gondoltam.

Mindazonáltal, ha az ember eltekintett a korától, és rendesen megnézte magának, nagyon is szép vonásai voltak. Látszott, hogy fiatal korában szép szál legény volt. Vékony álla és mély vonásai egykor nagyon vonzóvá tehették őt.

A Professzor kivétel nélkül mindig öltönyt és nyakkendőt viselt otthon, és amikor nagy ritkán kimozdult, akkor is. Három öltönye volt, téli, nyári és átmeneti, ehhez pedig három nyakkendő dukált. Hat ing, egy gyapjúkabát – ami nem a számok rendszere volt, hanem egy igazi. Csupán ezek kaptak helyet a ruhásszekrényében, nem volt se egy pulóvere, se egy pamutnadrágja. Egy házvezetőnő számára nem is lehetett volna ideálisabb ruhásszekrény, mivel így nagyon egyszerű dolgom volt a rendrakás terén.

Lehetséges, hogy nem is tudott arról, hogy van más ruha is az öltönyön kívül. Egyáltalán nem érdekelte mások kinézete, abba meg szerintem bele se akart gondolni, hogy a saját küllemére feleslegesen pocsékoljon időt. Reggel felkelt, kinyitotta a szekrényt, és felvette azt az öltönyt, amin nem lógott a mosoda nejlonzacskója. Ennyi pont elég volt neki. A három öltöny sötét színe és a kissé megviselt stílusa nagyon jól illett a Professzor kisugárzásához, olyan volt, mintha a bőrének a része lett volna.

Azonban a ruhákkal kapcsolatban volt valami, ami a leginkább zavarba hozott. Az öltönye különböző pontjaira gemkapoccsal cédulákat tűzött: a gallérjára, az ingujjára, a zsebére, a kabát szélére, a nadrágja övére, a gomblyukakra – mindenütt ott voltak, ahova csak oda tudta tűzni. A kapcsok miatt az öltönye anyaga foszladozni kezdett, és a tartását is elveszítette. Volt olyan cetli, amit kézzel letépett, de akadt olyan is, ami már besárgulva, gyűrötten lógott rajta. Mindenféle szöveg volt rájuk írva, és ha az ember el akarta olvasni ezeket, hunyorogva közel kellett hajolnia. Nagyjából értettem, hogy azért is csinálja, mert lépést akart tartani a nyolcvanperces memóriájával, és le akarta jegyzetelni azokat a dolgokat, amiket nem akart elfelejteni. Végül pedig magára aggatta, hogy ne kelljen azon törni a fejét, hova rakta a jegyzetet. Ugyanakkor visszagondolva nehezebb volt elfogadni a Professzor kinézetét, mint minden reggel elmondani neki, hogy hányas cipőt hordok.

• • • •

– Nos, fáradj csak beljebb. Engem sajnos szólít a munkám, de te nyugodtan, szabadon bontakozz ki a sajátodban – szólt a Professzor, majd miután beengedett, eltűnt a dolgozószobájában. Ahogy megmozdult, a cetlik egymáshoz értek, és szárazon egymáshoz súrlódtak.

Lassanként megtudtam néhány információt a korábban kirúgott házvezetőnőktől. A nagyházban élő idős hölgy egy özvegy, akinek a férje a Professzor testvére volt. A szüleik korán meghaltak, de a Professzor azért is tanulhatott tovább a Cambridge Egyetemen, mivel a bátyja átvette a szüleitől örökölt textilgyárat, és kemény munkával kibővítette a vállalkozást, ezzel biztosítva az öccse tanulmányi költségeit. A szorgalmas fiatalember, miután megszerezte a doktori címet, és munkát kapott az egyetem matematika tanszékének a professzoraként (a Professzor tényleg professzor volt), a bátyja elhunyt májelégtelenségben. A hátrahagyott özvegynek nem volt gyermeke, így a gyárat bezárták, majd egy társasházat építettek a helyére, és az asszony főbérlőként tartotta fenn magát. Mindenki élte a saját nyugalmas életét, amíg a negyvenhét éves Professzort baleset nem érte. Az autójába a szembesávból belehajtott egy másik autó, amelynek a vezetője elbóbiskolt. A Professzor agyát ekkor súlyos sérülés érte. Elveszítette az egyetemi állását, és azóta nem volt más bevétele, csupán a matematikai folyóiratok rejtvényeiből befolyó szerény összegek. Nem is nősült meg, így hatvannégy éves koráig nem tudott mást tenni, mint özvegy sógornője közelében maradni.

– Ez a bizarr alak, akár egy élősködő, úgy rá van akaszkodva az özvegyre. Az asszony lassan búcsút is inthet a férje örökségének, mert évek óta a sógorát kell eltartania. Sajnálom szegényt… – mondta csendesen a volt házvezetőnő, akit egy hét után bocsátottak el, mivel felemelte a hangját a Professzor számokról tartott kiselőadásai ellen.

A kisháznak nemcsak a külseje, de a belseje is elég rideg volt. Nem volt más helyiség az étkezővel egybekötött konyhán, a dolgozószobán és a hálószobán kívül, de mégsem a szűk hely volt a zavaró, hanem inkább a puritán, túlságosan is egyszerű atmoszféra, ami uralta a házat. Rossz minőségűek voltak a bútorok, a tapéta már kifakult, és a folyosón a padló félelmetesen nyikorgott. Másrészt nemcsak a csengőről, hanem számos berendezésről elmondható volt, hogy vagy már elromlott, vagy várhatóan el fog romlani. A fürdőszoba kis ablaka meg volt repedve, a hátsó bejárat kilincse félig letört, és a konyhaszekrényen lévő rádió gombjait hiába nyomogatta az ember, meg se nyikkant.

Az első két hétben olyan bizonytalan voltam mindenben, hogy szörnyen elfáradtam. Az izmaim mintha megmerevedtek volna, és a testemet nehéznek éreztem, pedig nem is végeztem komoly fizikai munkát. Az első néhány nap bármilyen munkaadónál nagyon megterhelő tud lenni, hiszen időbe telik, amíg az ember megszokja az új munka ritmusát, de a Professzor esetében extrém módon kimerültem. Általában akkor rázódik bele az ember, ha a munkaadó folyamatosan irányítja a házvezetőt, ezzel természetes úton rávezetve arra, hogy mit szabad, és mit nem. Megtanuljuk, mely területekre kell igazán koncentrálni, problémák esetén milyen megoldással kell számolni, vagy hogy milyen jellegű kérései lehetnek a munkáltatónak. A Professzor azonban semmilyen utasítást nem adott. Nem vett rólam tudomást, mintha számomra az lenne a legnagyobb ajándék, hogy teljes békében hagy engem dolgozni.

Arra gondoltam, hogy ha betartom, amit az özvegyasszony mondott, akkor először célszerű lenne nekilátnom az ebédhez. Belenéztem a hűtőbe meg a konyhaszekrénybe is, de egy kis átnedvesedett zabkásás dobozon és egy csomag négy éve lejárt száraz makarónitésztán kívül nem volt semmi ehető.

{1} Ez az európai számozás szerint 38,5-es méretnek felel meg. (A ford.)