SZOKOLSZKY ÁGNES

ÍGY MUZSIKÁLTUNK

DÉKI LAKATOS SÁNDOR CIGÁNYPRÍMÁS
ÉLET- ÉS CSALÁDTÖRTÉNETE

Személyes Történelem

Budapest, 2023

Így muzsikáltunk

Ajánlás

Ajánlók

A kötet és a szöveg születéséről és arról, hogy mit kap kezébe az Olvasó

Déki Lakatos Sándor visszaemlékezése

Nagyon szerencsés voltam, amikor megszülettem

Mikor megszülettem, a családból a Tibi bácsi látott meg először az életemben

A dédnagypapám hegedűjét örököltem meg

A felmenőim mind muzsikus cigány családból valók voltak

A dédszüleim négy házat kaptak ajándékba a földesúrtól

Tónikám, nektek Pesten van a helyetek

A Mária utcában és annak a környékén lakott az egész család

A nyolcadik kerületben több száz muzsikus cigány család lakott

Mindkét nagypapám rettentően szeretett engem

„Tanikám, hova, hova?” „Most már sehova, Csík bácsi…”

Komáromi Lakatos Flóris, a nagyapám, nagyon híres prímás volt

Flóris nagypapám Hollandiában muzsikált hat vagy hét évet

Guszti nagypapám Amerikában volt a 36. Rácz Laci zenekarával

Kávéházban muzsikálni akkoriban egy biztos megélhetés volt

Az 1920-as években legkevesebb egy tucat nagy prímás volt Budapesten

A prímás személyétől függött a kávéház-tulajdonos bevétele

A muzsikustársadalomnak megvolt a rendje

Mi is cigányok vagyunk, de mi muzsikus cigányok vagyunk

A nagypapának tizenhat tagú zenekara volt

A zenekarok komolyan vették, hogy gyakorolni, tanulni, fejlődni kell

Rendszeresen nótadélutánokat, nótaesteket tartottak a Zeneakadémián

A muzsikus romák között nagy divat volt a lóversenyzés

Az asszonyoknak fontos szerepük volt a muzsikustársadalomban

A zenész családokban a nők is értettek a zenéhez

Amikor elérkezett az idő, a nagypapa elkezdte tanítani a két fiát

A Flóris és az apu is több évet végzett a Zeneakadémián

Mindkét nagypapámat internálták mint nyilasokat

Államosították a győri házainkat

Az ’50-es évek elején az éttermi zenélés megszűnt, de létrejött néhány „népi zenekar”

Az apu a Magyar Rádió Népi Zenekarának vezető prímása lett

Az apuék Párizsban elsők lettek egy hanglemez-világversenyen 1952-ben

Győrben az volt a szokás, hogy összegyűltek a szomszédok a nagymamáéknál

A nagypapa feljött Győrből, hogy engem tanítson hegedülni

A nagypapának kidolgozott tanítási módszerei voltak

Amikor nekiálltunk gyakorolni, volt ötven babszem a zsebében

Én is Rajkó-tag voltam egy darabig, a Kodálynak muzsikáltunk Galyatetőn

Itt légy szíves levegőt venni!

Ez egy klerikális nóta Sándor, ezt felejtsük el

Nehezményezték, hogy a szüleim klerikális viselkedésre oktatnak

Gyerekként a Rákositól kaptam gyógyszert, ami megmentette az életemet

„Szeretnék Kossuth-díjat adni neked, Lakatos elvtárs, de hát párttag vagy te?”

Az összes győri roma ott muzsikált a nagypapa temetésén

Az apu naponta több órát rászánt arra, hogy velem foglalkozzon

Az állami zeneiskola felvételijén azt mondták, hogy zenei pályára alkalmatlan vagyok

Ezután jött a Kígyósi-zeneiskola, és amikor az is megszűnt, az Égerland tanár úr

1955-ben megszűnt a rádiózenekar

Jól van, fiam, akkor holnaptól a zenekaromban vagy mint tanuló

Egyszer befürödtem a Strauss Tavaszi hangokkal

Így lettem Déki Lakatos Sándor

Nyaranként az apuék Füreden, a Balaton Étteremben játszottak

Az apu nagy Fradi-drukker volt

Amikor 1956-ban kitört a forradalom, tizenegy éves voltam

1956-ban az apu kapott egy szerződést Stockholmba

Sokan disszidáltak, de az apunak ez nem volt opció

Amíg az apu Brüsszelben volt, az anyu elment manökennek, és elcserélte a lakást

Az 1958-as Brüsszeli Világkiállításon az apu világhírnévre tett szert

Az első külföldi út, ahová mehettem az apu zenekarával, Moszkva volt

Moszkvában akartunk venni egy Rakéta porszívót meg egy Szaratov jégszekrényt

Te, Flóris, az életben ilyen jó vonóval még nem muzsikáltam!

Le kellett tenni a kategóriavizsgát, hogy elinduljak a prímásszakma felé

Stockholmban lettem prímás 1964. május 1-jétől kezdve

Ezt a zenekart kellett nekem kezdő prímásként összetartani

Nagyon jól éreztem magam Stockholmban

Köszönöm az ötletet, aláírás: Yehudi Menuhin

A prímás nem hegedül, hanem muzsikál

A Mátyás Pince igazgatója, a Bandi bácsi odacsábította az aput

A Mátyás Pince egy kiemelt protokollhely volt

Megházasodtam, 1966 májusában megszületett a Sanyika

A Mátyás Pince egy évre nem maradhat Lakatos Sándor nélkül

Jövőre hol muzsikál, karmester úr?

Igazán kiváló zenekarom volt

A japán út előtt eligazítást kaptunk egy belügyes elhárítótiszttől

Az 1970-es években nagyon pártolták, hogy turnézzunk külföldön

Jasha Heifetz: Van egy ember, aki a Zigeunerweisent jobban játssza, mint én

Különösen Amerikában és Ausztráliában volt feszített a tempó

Disszidenskeserítő koncertek voltak ezek, a Magyarok Világszövetsége szervezésében

A Szikszai bácsi prímásvacsorákat rendezett sok éven át

Az 1970-es években kifejezetten cél volt, hogy nyugaton dolgozzunk

1971-ben az apu nyitotta meg a bécsi Mátyás Pincét

Sakkoztak velünk, rakosgatták az embereket ide-oda

1972-től két évig voltam kint a bécsi Mátyás Pincében

Mondom neked, hogy ezek az örökre szóló kapcsolatok

Végül úgy alakult az életünk, hogy eldöntöttük a Gabival, elválunk

A Sanyika tízéves korában már Mendelssohn-hegedűversenyt játszott

Mivel a Sándor becsapta a fülemet, kap egy Rádió-nívódíjat

Az új nótákat engedélyeztetni kellett a nótabizottsággal

Zolikám, én ezt fölvenném még egyszer, mert még nem tökéletes

Ez volt az első digitális CD-felvétel ebben a műfajban Magyarországon

A Kovács Apollónia vezette be a műfajba a cigány nótákat

1977-től két évig voltam ismét Bécsben

Bécsben én lettem a mindenes ügyintéző

A koncertirodával voltak kellemetlenségek az elszámolásnál

Adok magának egy ötéves szerződést a Mátyásba

Ha te ilyen jól szaxofonozol, miért akarsz prímás lenni?

1979-ben nősültem újra, akkor született a Tibi fiam

Hogyhogy egy cigány gyerek nem hegedül?

Sanyika lett a hetedik generációs prímás a családunkban

Alig várták, hogy apu elérje a hatvan évet, azonnal nyugdíjazták

Nekem volt a világon a legjobb segédprímásom

Én a színpadon nagyon hasonlóan muzsikáltam, mint az étteremben

Japánban nem értettem, miért takarják el a közönségben ülők az arcukat

Arisztokratáknak is muzsikáltunk

A szakmai színvonal süllyedése megkezdődött a ’80-as években

A mi zenekarunkban tilos volt az ivászat

Nekem az apu megtanította, hogyan kell elfogadni a borravalót

Az asztalozás régi szokás, tudni kell, hogyan lehet azt jól csinálni

Nekem a zenekar olyan volt, mint egy család

Apu a kényszernyugdíjazása után eléggé megkeseredett

Megalakítottuk a családi cégünket, a LaMarTi-t

Sikeresebbek voltunk, mint a Hungaroton!

2004-ben egy támadó elrabolta mindkét hegedűmet

Sanyikám, van itt egy hegedű, amit neked szánok

Hogyan lett a Kónyából Conia Cremonában

Mi tetszik lenni? Cigányprímás. Mi az, hogy cigányprímás?

A privatizáció mindent átrendezett

Borzasztóan nehéz időszak volt ez az életemben

Ma estétől te vagy a prímás, és én vagyok a te segédprímásod

Az új bérlő nem tart igényt a zenekarunkra

Újranősültem, és unokáim is születtek

Negyvenöt év után végképp elbúcsúztunk a Mátyás Pincétől

Sajnos az első zenekaromból, az 1964-esből, egyedül én élek

A rendszerváltás után a szakma kilátástalan helyzetbe került

2006-ban megszűnt az OSZK-vizsga

Én személy szerint sokféle elismerést kaptam

Mélyponton vagyunk, és nem látom, hogyan lehetne ebből kikerülni

A tehetség ott van

Azt tudom, hogy amit csináltunk, az érték

Cigánymuzsikus lét és kultúra Magyarországon, a Lakatos dinasztia családtörténetének tükrében

Kialakulás és beépülés a magyar társadalomba, kultúrába

Cigányzene és zenész cigányság a Monarchiában és a két világháború között

A cigányzenészek helyzete és a Lakatos család boldogulása 1945-ig, majd a háború alatt

Nehéz idők a háború utáni években és a Rákosi-érában

Kitörési lehetőség: Lakatos Sándor a Magyar Rádió Népi Zenekara élén

Érvényesülés a Kádár-korszak adta feltételek között

A rendszerváltás és a cigánymuzsikusok helyzetének megrendülése

Ami elveszett, és ami megvan

Irodalomjegyzék

Mellékletek

1. Teljes családfa

2. Déki Lakatos Sándor munkahelyei és jelentősebb koncertfellépései Magyarországon

3. Déki Lakatos Sándor és zenekara külföldi koncertjeinek jegyzéke

4. Déki Lakatos Sándor zenekarának tagjai (1964–2011)

5. Képek jegyzéke

Sanyinak, Krisztiánnak és Eriknek

AJÁNLÓK

A világhírű Déki Lakatos Sándor sodró lendületű elbeszélésében egy több száz éves cigányzenész család, a „Lakatos dinasztia” lebilincselő története elevenedik meg e rendhagyó oral history kötet hasábjain. Az olvasmányos és autentikus szöveg Szokolszky Ágnes munkáját dicséri, aki értő és érző módon kérdezte a cigányprímást.

A családtörténeten keresztül betekintést nyerhetünk a viharos 20. századba. Éppúgy terítékre kerül a dzsentrivilág, mint a szocializmus cenzúrája vagy a rendszerváltást követő privatizáció. Megelevenednek az Osztrák–Magyar Monarchia fényűző kávéházai, kitárja ajtaját a Kádár-korszak turistacsalogató Mátyás Pincéje. A cigányzenész társadalom rejtett világába is bepillanthatunk, szokásokról, zenei szocializációról, a cigányzenész feleségek szerepéről olvashatunk.

Mindezt még izgalmasabbá teszik a kalandos epizódok és meghökkentő anekdoták. Megtudhatjuk például, hogy ki és mivel érdemelte ki a „cigány Kubelik” nevet; mire használták a babszemet a hegedűoktatás során; gyermekként melyik cigányprímás életét mentette meg Rákosi Mátyás; ki „csicsergett” Hruscsovnak Moszkvában. A képekkel gazdagon tűzdelt kötetet egy zárótanulmány teszi teljessé, amely a cigánymuzsikusok múltját tárja elénk a Lakatos család történetének prizmáján keresztül.

Dr. Hajnáczky Tamás

történész, szociológus, kisebbségpolitikai szakértő

Ez a memoárkötet kiemelkedik a hasonló, a cigányzenészek múltbeli és aktuális helyzetével foglalkozó könyvek közül. A világhírt elért Déki Lakatos Sándor élete valóban példaértékű, és elbeszélése részletes, pontos adatokkal tér ki a múltra. A tradicionálisan erős családi összetartás és az állandó tanulás tette a sikereket lehetővé, meg az a szerénység, amellyel az apák időben adták át a prímási helyet fiaiknak, és rögtön le is ültek mögéjük másodhegedűsnek. Déki legendákon túl, de anekdotikusan és szórakoztatóan mesél arról a nagypapáról, akinek zenei tudása többek között Rafael Kubelíket is megdöbbentette. Vagy pedig arról, hogy hogyan kerültek haza felmenői a kommunista internálótáborból. Hogyan adta elő a poroló mellől az egész háznak, amit aznap tanult. Hogy került először apja, majd ő a Magyar Rádióba a „népi” zenekar élére, és legfőképpen, hogyan szárnyalt egyre messzebb hírnevük a Mátyás Pincéével együtt, kontinenseket bejárva. A kötetet a szerkesztő átfogó tanulmánya zárja és ajánlja további kutatáshoz a szakembereknek. A kötet azonban a teljes olvasóközönség számára is lebilincselő.

Dr. Zipernovszky Kornél

zenekritikus

Forrásértékű kultúrtörténeti érdekességet, de még inkább jelentős társadalomtörténeti anyagot kap az érdeklődő olvasó, aki kezébe veszi Szokolszky Ágnes kötetét, amelyben találkozhat a híres Lakatos cigányzenész-dinasztia történetével. A kötet a fővárosi cigányzenészek elitjének közegében élő család több évszázadot átölelő fejlődéstörténetét mutatja be. A Déki Lakatos Sándorral készült interjúk alapján megírt családtörténet legnagyobb erénye az olyan részleteknek, gyakran szinte hihetetlen történeteknek a bemutatása, amelyeket csak „beavatottak”, azaz családtagok, vagy ebben a közegben felnőtt emberek ismerhetnek. Nemcsak a már sok helyről ismert „dicsőséges múlt” kerül bemutatásra, hanem a közelmúlt és a jelen is. A hétköznapi életre vonatkozó adalékok tovább árnyalják tudásunkat a magyar társadalom elmúlt évszázadaiban olyan jelentős cigányzene és annak művelői vonatkozásában. A kötetet nemcsak fényképek, családfa és egyéb mellékletek egészítik ki, hanem a szerző tanulmánya is, amely társadalmi kontextusba helyezi a történetet. Az olvasó szórakoztató élményt kap, hiszen Déki Lakatos Sándor nagyszerű mesélő. A kötet segítséget, új szempontokat és megerősítést ad a téma kutatói számára is.

Dr. Kállai Ernő

társadalomkutató

A KÖTET ÉS A SZÖVEG SZÜLETÉSÉRŐL ÉS ARRÓL, HOGY MIT KAP KEZÉBE AZ OLVASÓ

Déki Lakatos Sándor, a Lakatos cigányprímás dinasztia hatodik generációját képviselő prímás 1945-ben született. Hatéves korában nagyapja, a legnagyobbak között számontartott idősebb Lakatos Flóris kezdte tanítani. 1960-ban a szintén nagy hírű édesapja, Lakatos Sándor zenekarában kezdte a pályáját. 1964-ben alapította meg saját együttesét, amellyel előbb a Gellért, majd az Astoria Szállodában, később pedig negyven éven keresztül a Mátyás Pincében muzsikált. Koncertező művészként bejárta a világot. Ennek során húsz ország százhetvenhat városába jutott el, és összesen 5335 koncertet adott, többek között Sydneyben, Jeruzsálemben, Tokióban és a washingtoni Kennedy Centerben.

Éveken át hallgattam Déki Lakatos Sándor lebilincselő anekdotáit a vasárnapi ebédasztalnál. Sanyi 2009-ben nősült be a családunkba, és onnantól gyakran volt lehetőségünk élvezni a történeteit, amelyek egy ismeretlen világot nyitottak meg előttünk. Sanyi nagyon jó mesélő. Úgy tudja előadni még a születése előtti családi történeteket is, mintha maga is jelen lett volna. Gyakran humoros elbeszéléseiben megelevenednek a helyszínek és a szereplők, elképzelhetővé, beleélhetővé válik a történet. Érdekesek és szórakoztatóak voltak a sztorik, a zenei eszmefuttatások. Olyan varázslatos nevek és kifejezések hangzottak el, mint például „36. Rácz Laci”, „Rozi nyanya”, „Lakatos Flóris, a cigány Kubelík”. A történetek gyakran maguk is meseszerűek voltak, néha a szürrealitás határát súrolták.

A történetmesélések mögött azonban mélyebb rétegek sejlettek fel. A szálak időben visszanyúltak a dédszülőkig. Átíveltek a 18. századi kezdetektől a Monarchián, a Horthy-, Rákosi- és Kádár-korszakokon, egészen a rendszerváltásig és azon is túl máig, földrajzilag pedig kiterjedtek Európától kezdve Amerikán át Ausztráliáig és Japánig. Az elbeszélések kaleidoszkópjában nemcsak Déki Lakatos Sándor prímás élete és ezen túlmenően egy cigánymuzsikus dinasztia családtörténete rajzolódott ki, hanem a magyar társadalom- és kultúrtörténet olyan hétköznapi részletei is megjelentek, amelyek szerves hátterét képezték ennek a világnak. Világossá vált, hogy a vasárnapi asztalnál elejtett mozaikok egy nagy narratívába rendezhetők, amely végigköveti a magyar cigányzene, e különleges műfaj feltörését, tündöklését és hanyatlását.

Ez a felismerés szülte azt a beszélgetéssorozatot, amelyet 2022 szeptembere és 2023 márciusa között folytattam le Déki Lakatos Sándorral. „Üljünk le, Sanyi, és beszéljük át rendesen a te egész történetedet!” – ezzel a felkiáltással indult a vállalkozás. Gyakran másfél-kétórásra nyúlt egy-egy múltba tett utazás. Több mint harminc órányi hanganyag gyűlt össze, de a beszélgetés gyakran akkor is folyatódott, amikor már leállt a felvétel. Összesen huszonnégy beszélgetést rögzítettem. Egyfajta kulturális antropológiai kutatásként kezdtem felfogni ezt a közös munkát, ahol is „informátorom” kulcsember volt egy szubkultúra megismertetésében. A beszélgetések kimerítették az „oral history” műfaját is, mert a Lakatos dinasztiának a Monarchiától máig ívelő története személyes magyar történelem, amely a múltat kézzelfoghatóvá teszi.

A nótaműfajra épülő cigánymuzsika világa számomra idegen volt, bár emlékszem, ahogy az 1960–70-es években a balatoni nyaraló teraszán este a felnőttek társasága még nótaénekléssel szórakoztatta magát, és sok étteremben természetes volt a cigányzene. Delenként pedig én is gyakran hallottam a Kossuth Rádióban: „Jó ebédhez szól a nóta, a Magyar Rádió Népi Zenekara muzsikál Lakatos Sándor vezetésével.” Lakatos Sándort, Sanyi édesapját az egész ország ismerte. Öntudatos néptáncosként azonban akkoriban a „Csak tiszta forrásból” kodályi jelszava volt hiteles számomra. Évtizedekkel később a Sanyival kialakult beszélgetések egyszerre vezettek be az elit cigánymuzsikus világ több száz éves történelmébe, és kísértek vissza a VIII. kerületbe, ahol – ahogy beszélgetőpartnerem – én is felnőttem, igaz, tizenegy évvel később, az ’56-os forradalomba születve. Édesanyám, aki tanárnő volt a Práter utcai általános iskolában, tanította is Sanyi mind a négy unokatestvérét – őt nem, mert ők a körút másik oldalán laktak.

A beszélgetések laza vezérfonal mentén, kötetlenül folytak. Sok homályba vesző részletet tisztázni kellett, amennyire lehetett. Az elmélyülő visszaemlékezés újabb és újabb részleteket dobott fel. Ismét visszatértünk a már elhangzottakra, és egyre csak újabb történetek, érdekes epizódok bukkantak elő. Csak a huszonharmadik beszélgetésnél jött szóba például, hogy az 1950-es években Sanyi Galyatetőn Kodály Zoltánnak muzsikált a Rajkó gyermekzenekar tagjaként. Már-már úgy tűnt – Thomas Mann-nal szólva –, hogy kiapadhatatlan a múlt mélységes kútja e hihetetlenül gazdag emberi élet esetében.

Megpróbáltunk egy-egy szálat követni, de közben más témák, más idősíkok ugrottak be, így a narratíva felépítését utólag kellett elvégezni. A szabad párbeszéd anyagát le kellett írni és az átírást követően olvasható, megformált szöveggé kellett átdolgozni. Fontos volt az interjú során elhangzott hanganyaghoz és nyelvi fordulatokhoz való hűség, de a szöveg formálása változtatást, szelektálást és kiegészítést is igényelt. Jó megoldásnak tűnt a kérdések elhagyása olyan módon, hogy megmaradjon a kérdező félnek szóló közvetlen elbeszélő hangnem („Kérlek szépen, akkor…”, „Azt képzeld el, hogy…”). Az interneten elérhető információk, forrásanyagok felkutatásával és az idevágó szakirodalom megismerésével igyekeztem még jobban áttekinteni, megérteni az előttem kibontakozó történetfolyamot. Az elbeszélésben felmerülő történelmi vonatkozások, a fiatalabb olvasók számára feltehetően ismeretlen személyek, helyek említéseit lábjegyzetekkel egészítettem ki. A megszületett szöveget beszélgetőpartneremmel áttekintettük, a végső változatot jóváhagyta.

Sok irányba tartozom köszönettel. Mindenekelőtt Déki Lakatos Sándornak köszönöm, hogy megosztotta velem ezt a hosszú történetet, bár láthatóan ez nem esett nehezére, sőt szívesen és szívből tette. A kötet elkészítését mindketten kalandként éltük meg. Én egyre inkább tudatába kerültem annak, hogy nemcsak érdekes, hanem fontos is, ami itt olvasható, mert ilyen mélységben és többgenerációs távlatban még nem történt meg e zárt kultúrának a bemutatása, amely ráadásul mára a kihalás szélére került. Jelentős segítséget nyújtott Domokos Judit a szöveg megszületésében, az átírásban és a szerkesztésben, visszajelzései és lelkesedése a kötetért pedig növelte motivációmat. Hajnal Edinának szintén köszönettel tartozom az első hangfelvételek átírásáért és érdeklődéséért, amely szintén ösztönzően hatott. Köszönettel tartozom továbbá mindenkinek, aki átolvasta a kéziratot és visszajelzést adott a szerkesztés időszakában.

Mit kap kezébe az olvasó? Egy olyan történetfolyamot, amely amellett, hogy sok anekdotával szórakoztat, bepillantást enged a magyar cigányzenész népességcsoport, ezen belül is az elit cigányzenészek és családjaik életének alakulásába és kultúrájába, gondolkodás- és életmódjába a magyar történelem több mint száz évének speciális tükreként. Nem objektív leírásról van itt szó (bár a közlések nagy része dokumentálható tényekhez kötődik), hanem az egyénileg, szubjektíven és kollektíven is megélt tapasztalatok szűrőjén át megmutatkozó valóság megjelenítéséről. Az elbeszélések néha a mágikus realizmus jegyeit viselik magukon. A valóság határai itt-ott elmosódnak a történeti távolság és a szájról szájra történő családi történetmesélés miatt. Néha szinte hihetetlen történetek hangzanak el, és a valaha megtörtént események feltevésekkel, lehetséges változatokkal ötvöződnek. Máskor az elbeszélés az idősebb olvasó számára tele van „aha” élménnyel: „Igen, tényleg, ez így volt!” A fiatalabbakban pedig megmozdulhat a történelmi képzelet – az egyszer valóságos, de elmúlt emberi lét aktív képzeleten keresztüli átélése, amihez a szöveg táptalajt ad.

Az olvasó számítson arra, hogy helyenként nehéz követni a szövevényes rokoni és zenekari tagsági viszonyban lévő szereplők kavalkádját. A nevek gyakran nem segítenek, mert például egy említett „Flóris” lehet a dédapa, a nagyapa vagy a nagybácsi Flóris, esetleg az unokatestvér kis Flóris. Továbbá mind az anya, mind az apa Lakatos vezetéknevű családokból való, és egyébként is sok a szereplők között a Lakatos (de „ez a Lakatos nem az a Lakatos”). Ugyanígy nehéz követni a külföldi utak sokaságát. A nevek, a helyszínek és az időpontok egyértelműsítését igyekszik a szöveg és a melléklet megoldani, de nem könnyű a részleteket olvasás közben észben tartani. Ez azonban nem is annyira fontos a szöveg élvezetéhez és a lényeg meglátásához.

2023. március 10.

Szokolszky Ágnes

Déki Lakatos Sándor visszaemlékezése

DÉKI LAKATOS SÁNDOR VISSZAEMLÉKEZÉSE

Nagyon szerencsés voltam, amikor megszülettem

Én nagyon szerencsés voltam a Jóisten jóvoltából, mert az egyik leghíresebb cigánymuzsikus-családba születtem, ide hozott a gólya. Ugye, a Lakatos családba. Na most, a Lakatos az kifejezetten muzsikából élő család volt, amióta csak az eszünket tudtuk. És még az volt az érdekesség, hogy ez a család kifejezetten prímásokat nevelt. Egy-két ember lógott ki a sorból, különben minden fiúgyerek muzsikus, azon belül is prímás lett.[1]

Édesapám meg édesanyám úgy ismerték meg egymást, hogy a két nagypapa egy zenekarban játszott. Amikor a felléptek, akkor ők is körülöttük voltak, tizenvalahány évesen, mind a ketten 1924-ben születtek. Néhány évre rá, húsz éves korukban házasodtak össze, 1944-ben. 1945. szeptember 6-án, hajnalban születtem, a Rökk Szilárd utcai Bábaképzőn,[2] három és négy óra között, így mondták. Nagy szó volt, hogy fiú lettem, mert kérlek szépen, az apai ágon 1924-től 1945-ig nem született fiúgyerek a családban. Már frászban voltak, hogy ki fog halni a név. Mert volt egy prímás ükapám, a Déky Sándor, aki 1848-ban született. Neki két lánya volt, az egyik lett a dédnagymamám, a Déky Rozália, a másik a Nelli, de velük a Déky név kihalt. Később felvettem a Déki előnevet, hogy ezzel is emlékezetben tartsam a családnak ezt az ágát és megkülönböztessem magam az édesapámtól, Lakatos Sándortól. Csakhogy a ’60-as években nem írhattam ipszilonnal – hivatalosan nem szerették az „y”-végződésű családneveket, mert úgy volt elkönyvelve, hogy ez urizálás. Hát szóval frászban voltak, a születésem pedig nagyon nagy öröm volt. Meg kell említeni, hogy én burokban születtem. Ezt mindig hangsúlyozta az anyukám, és ezt a bizonyos burkot őrizte egy kis szütyőben, az első tejfogammal együtt. El volt téve neki egy dobozban, és mindig mondta, hogy „burokban születtél, probléma nem lesz”. Hát nekem fogalmam sem volt, hogy ez mit jelent.

1. kép: Gáspár Mária és fia, Déki Lakatos Sándor (1945)
Forrás: Déki Lakatos Sándor gyűjteménye

Akkoriban a József körúttal párhuzamos utcában laktunk a VIII. kerületben, a Mária utca 11-ben.[3] Tudod, én sajnos egyedüli kisgyerek voltam. Nem született testvérem, pedig édesanyám többször teherbe esett még azután, hogy engem megszült. A szomszédunkban volt egy Jancsika nevű kisfiú, aki talán egy évvel volt fiatalabb, mint én, vele nagyon jó barátságban voltam. De hozzátartozik, hogy az unokatestvéreimmel testvérként nőttem fel. Apu bátyjáékkal, a Flórisékkal egy házban laktunk a Mária utcában. 1947-ben megszületett náluk az első gyerek, a Mariann, akiből rendkívül tehetséges muzsikus lett. Mi a Mariann-nal testvérképpen nőttünk fel, ugyanis képzeld el, a mamák testvérek voltak és a két apa is testvér volt, mivel a papám bátyja elvetette a mamám húgát. Teljesen testvérként nőttünk föl. Ezt úgy képzeld el, hogy ha anyám vett nekem cipőt, akkor utána még négy pár cipőt vett, mert a Flóriséknál azután összesen négy gyerek született, három lány és egy fiú.

A Mariann után született náluk a Rozika. A Rozi után pedig ismét ment az Annus szülni. Ugye, volt telefonunk amiatt, hogy az apu a rádióban dolgozott, különleges személy volt ő akkor ilyen szempontból az ’50-es években. Telefonálnak a kórházból, sose felejtem el. „Hát az Annuska megszült – mondja anyám –, és megint kislány!” Akkor már a harmadik kislány volt. Jó, letette a telefont, kicsit mérgelődtek, mert nagyon várták a fiút. Fél óra múlva megint csörög a telefon, közlik: „A gyerek kisfiú!” Mondja anyám: „Hogyhogy? Az előbb telefonáltak, hogy lány!” „Nem, ez határozottan kisfiú.” Kiderült, hogy nem vették észre, hogy az Annus ikrekkel terhes. Megszülte a Ritát, és utána befejezték nála a szülési folyamatot. Ő pedig mondta, hogy neki az az érzése, hogy van még egy gyerek. És úgy lett. Így született a kis Flóriska. Így lett apu bátyjáéknál, Flóriséknál négy gyerek. A Mariann és a Flóriska később hegedűs lett, a két kislány, a Rita és a Rozi a vendéglátásban dolgoztak. Kifejezetten ragyogó hegedűs lett a Mariannból és a Flóriska is kiváló muzsikus lett.

Annyira testvérek voltunk, hogy amikor a szegény Annus meghalt, a hagyatéki tárgyalásra engem is elhívtak. „Hát miért menjek én oda? Jogilag nem így működik!” De hívtak: „Nem baj, azért gyere te is!” Ilyen szempontból nem éreztem a testvérek hiányát. Mert hát mindenhova együtt mentünk. A Balatonon együtt nyaraltunk minden évben, ez természetes volt. A szülők nagyon jó testvérek voltak, az édesapámék és az édesanyámék is nagyon szerették egymást.

[1] ߒA „prímás” jelentése: cigányzenekarok vezető hegedűse, az együttes zenei irányítója.

[2] ߒA Bábaképző épülete a József utca és a Rökk Szilárd utca sarkán állt, az ’50-es években megszűnt Baross Kávéház tőszomszédságában.

[3] ߒA Mária utca a VIII. kerületi Gutenberg tér és az Üllői út között húzódik.

Mikor megszülettem, a családból a Tibi bácsi látott meg először az életemben

A születésem idején 1945-ben járunk, ugye a háború romjai között. Édesapám nagybátyja, a Tibor, hát minek nevezzem, egy kuplerájban muzsikált. Hegedült, zongora kísérte. Akkor egy nagy dolog volt, hogy egyáltalán valahol lehetett muzsikálni. Hajnalban jött haza, és ahogy megszülettem, rögtön jött be engem megnézni. Úgy mondták, hogy a családból ő látott meg először engem az életemben. A hegedűtokját kinyitotta, kivette a vonót és a kezembe adta. Ez ott történt, a kórházban, amikor pár órás voltam. Mert ez hagyomány volt, hogy az újszülötteknek a kezébe adták a vonót, és ha a kisfiú szabályosan nyúlt a vonóért, akkor abból biztos, hogy hegedűs lett. Ez egy ősrégi hagyomány volt. Tibi bácsi, a kedves, azt mondta, hogy tökéletesen megfogtam a vonóját, és így aztán a sorsom pár órás koromban eldőlt.

Szóval én ebben a prímáscsaládban nevelkedtem, úgyhogy nekem kétéves koromban már volt egy saját hegedűm és én avval mászkáltam éjjel-nappal. Ha jól emlékszem, akkor ez pléhből volt, egy ilyen játék hegedű. És ahogy az öregek gyakoroltak, úgy gyakoroltam én is, de persze nem tudtam semmit. Gyerekkoromban nem volt szabad fociznom, ezt mondjuk nem tartottam be, mert nagyon szerettem focizni. De sportolni, biciklizni tilos volt, maximum a rollerig engedtek el, mást nem csinálhattam. Arra neveltek, hogy vigyázzak a kezeimre. Hát nagyon vigyáztam. Ez nekem a tornaórákon mindig problémát jelentett. Mert hát bukfenceket, meg ilyen kézre ugrásokat nem csinálhattam. Mondtam a tanárnak: „Nagyon sajnálom, hiába tetszik mutatni, akkor se fogom csinálni, mert a szüleim nem engedik.” Aztán az anyukám bement és tisztázta a tanár úrral, hogy ezt nem volna fontos nálam erőltetni. Utána egy kicsit eltekintőbb lett a tanár úr, belátta, hogy nem kéne, hogy tornász világbajnok legyek.

A dédnagypapám hegedűjét örököltem meg

Én a dédnagypapámnak, a Tani bácsinak[1] a hegedűjét örököltem meg, igaz, csak jóval később jutott hozzám. Őt sajnos már nem ismerhettem, mert a születésem előtt pár hónappal meghalt. De azt mondta, hogy a hegedűjét ne az én édesapám, mármint az ő unokája örökölje a hagyományok szerint, hanem állítólag rátette az édesanyám hasára a kezét, és azt mondta: „Mariska, ha ez a gyerek fiú lesz, akkor a hegedű ezé a gyereké legyen.” Rám hagyta ezt a hegedűt, amit eredetileg hozományképpen kapott a dédnagymamám, a Déky Rozália a Farkas Miskától, amikor férjhez ment a dédnagypapámhoz, a győri Lakatos Antalhoz. Ugyanis a Farkas Miska bácsi lett a gyámja a dédnagyanyámnak és a húgának, amikor ott a szülők meghaltak. Tudni kell, hogy a Farkas Miska volt azokban az időkben a leghíresebb és leggazdagabb cigányprímás.[2] Győrben lakott, a Bihari János[3] unokája volt és az egész világot bejárta.

Ha már itt tartunk, akkor van egy anekdota a Bihariról. A Bihari nem tudott kottát olvasni. Neki minden a fejében volt és állítólag egy sekrestyés kottázta le a műveit. Valami nagy eseményre készültek a császári udvarban, és az udvari zenész, egy híres muzsikus, akinek a nevét nem tudom, arra az eseményre komponált egy művet. Ugyanarra az eseményre mentek ki a Bihariék is a császári udvarba muzsikálni. A Bihari ott sétálgatott az unokájával, a Miska bácsival a Hofburg környékén, és meghallotta, hogy az udvari zenekar játszik egy darabot, ezzel készültek a koncertre. Ez valami új mű volt, amit a császárnak írtak. Odaálltak az ablak alá. Meghallgatta a Bihari, hogy mit játszottak, hazamentek, és megtanította a saját zenekarának. Hangszerről hangszerre, mert a fejében volt az egész! Amikor jött a fellépés, elmuzsikálták ezt a darabot. A zeneszerző felkapta a fejét: „Hát ez az én szerzeményem! Hogy lehet ez?” Úgy, hogy fejből eljátszották! Annyira hozzászoktak ahhoz, hogy mindent az agyukkal rögzítsenek. És az agyból rögtön átment a kézbe, abban a pillanatban. Tehát amit ő elgondolt, azt rögtön meg tudta valósítani.

2. kép: Bihari János (1764–1926) prímás és zeneszerző (Donát Ferenc festménye)
Forrás: Creative Commons (https://hu.wikipedia.org/wiki/Bihari_J%C3%A1nos)

Tehát visszatérve, a dédnagyapám a Farkas Miska veje volt. És amikor jött az esküvő, a Farkas Miska megkérdezte a leendő vejétől, hogy mit adjon neki hozományba. Ő azt mondta, hogy hát Miska bácsi, nekem egy jó hangszer kellene. Állítólag feljöttek Győrből Budapestre, és elmentek egy híres hangszerészhez, az Üllői út elején volt a műhelye. Mondta a Miska bácsi a hangszerésznek, hogy szeretne egy nagyon jó minőségű hangszert venni a jövendőbeli vejének. A hangszerész kitett több hegedűt, és a Tani bácsi elkezdte próbálgatni, játszott a hegedűkön és kiválasztott egyet. Azt mondta a hangszerész: „Hát nem rossz választás, de Farkas úr, ez nagyon-nagyon drága.” Kérdezi erre: „Miért, mennyibe kerül?” „Ezt a fölöttünk lévő négyemeletes házat meg lehetne belőle venni” – válaszolta. „A vejemnek kell, kész, nem számít.” Nagyon gazdag ember volt, aztán rettenetes szegénységben halt meg, azt mondják.

3. kép: Farkas Miska (1829–1890) prímás, Bihari János unokája
Forrás: Creative Commons (https://hu.wikipedia.org/wiki/Bihari_J%C3%A1nos)

Érdekes módon ez a hegedű csak úgy hatvanöt éves koromban került véglegesen hozzám, ugyanis kalandos sorsa lett. A dédnagypapáék a József körút 51-ben laktak Budapest ostroma alatt,[4] és a házat 1945 elején totális bombatalálat érte. A lakásból csak a spájzajtó maradt meg, és képzeld, a Tani bácsinak a hegedűje! A spájzba volt betéve valami miatt. Minden elpusztult, csak a hegedű maradt meg, mert az a spájzban volt, és az volt a szerencse, hogy ők lent voltak a légópincében,[5] mert különben meghaltak volna. A háború után aztán kaptak egy földszinti lakást a Mária utcában, odakerült az egész család, egy házban lakott a három generáció. 1945 júliusában szegény Tani bácsi meghalt, a hegedűjét elrakták a szekrény tetejére. Na most, ott mindenki állandóan hegedült, gyakoroltak. A hegedűket széthagyták, hát minek mindig elpakolni. Egyszer kérlek szépen, bejött egy orosz tiszt a kapun, hallotta a muzsikaszót, megkereste, hogy honnan jön. Bejött és szépen elkezdte bepakolni a hangszereket egy zsákba. Ezt akkor úgy hívták, hogy zabrálás.[6] Flóris nagyapám csak nézett szegény, hogy most mit csináljunk. Hát semmit, úgyhogy az összes hegedűt elvitték. Ez így ment akkoriban. A Tani bácsi hegedűjét fenn a szekrény tetején nem vette észre ez a tiszt. Így menekült meg kétszer az a hegedű.

A családból senki nem muzsikált akkor, 1945-ben, csak a Tibi bácsi, az apu nagybátyja, és hát neki kellett menni este muzsikálni. Akkor a Tibi bácsi elővette ezt a hegedűt, és hát avval járt muzsikálni. Amikor én már nagyobb lettem, úgy tíz-tizenkét éves, akkor mindig mondta nekem, ahányszor csak találkoztam vele, hogy: „Tudod Sanyikám, ez a te hegedűd… De engedd meg, hogy muzsikáljak rajta.” Mondtam: „Nincs baj, Tibi bácsi, muzsikálj vele, ameddig csak akarsz.” És amikor meghalt, akkor a felesége áthozta nekem a hegedűt. A Tibi bácsi elsőrangú prímás és kiváló zeneszerző is volt. Nagyon-nagyon szerette a zeneszerzést. Én 2004-ig tudtam ezen a hegedűn hegedülni, mert abban az évben egyik éjjel megtámadtak az utcán, és elrabolták tőlem, de erre a történetre majd később térünk ki.

[1] ߒGyőri Lakatos Antal (1861–1945), „Tani bácsi”, Déki Lakatos Sándor dédapja (vö. családfa, melléklet).

[2] ߒFarkas Miska (1829–1890), Bihari János unokája, az 1850–70-es években a magyar cigánymuzsikusok legünnepeltebb prímása volt, aki többször körbeutazta Európát is. Az 1848–49-es szabadságharcban Klapka hadtestében zenekarvezető volt. Ő volt az első cigányprímás, aki zenekarával Amerikát is bejárta.

[3] ߒBihari János (1764–1827) a 19. század elejének legkiválóbb cigány származású magyar zeneszerzője és hegedűművésze, a verbunkos stílus legjelesebb képviselője volt. Lavotta Jánossal és Csermák Antallal együtt a magyar zenei romantika „virtuóz triászaként” tartják őket számon.

[4] ߒBudapest ostroma 1944. december 25-én kezdődött, a város 1945. február 13-án teljes egészében szovjet fennhatóság alá került. Az ostrom igen jelentős pusztítással járt.

[5] ߒLégoltalmi pince, minden nagyobb háznak volt ilyen. Az ostrom alatt az emberek a légópincékben vészelték át a bombázásokat.

[6] ߒA zabrálás szláv gyökerű szó, rablást, fosztogatást jelent. A szovjet katonák által elkövetett fosztogatás általános gyakorlat volt 1945-ben, ezt a népnyelv „zabrálásnak” nevezte.

A felmenőim mind muzsikus cigány
családból valók voltak

A családom felmenői között az egyik ág győri volt, a másik pedig eredetileg komáromi, de mind a kettő prímáscsalád volt. Amikor a komáromi Flóris nagypapa elvette az Irén nagymamámat, aki győri volt és húsz évvel fiatalabb nála, akkor két Lakatos került össze, mert úgy képzeld el, mind a két családnév Lakatos volt. Csak az egyik komáromi, a másik meg győri. Ezek a családok az ősökig visszamenőleg mind muzsikus cigány, prímáscsaládok voltak. A legrégebbi ősöm, akiről tudok, az egy Lakatos Ferdinánd nevű ember volt, akiről a családi legenda azt tartotta fenn, hogy az 1700-as években kért letelepedési engedélyt Győrben mint „hangász”.[1] Az akkori Magyarországnak az északi, szlovák területeiről érkezhettek Győrbe.

Lakatos Flóris, az apai nagypapám, a legkiválóbb prímások egyike volt. 1880-ban született Komáromban. A házasságkötéskor a győri Lakatos család azt kérte, hogy költözzön oda Győrbe, és ott alakítson magának zenekart. Így lett ő is győri. Ahogy említettem, a győri ágon a dédnagyanyámat Déky Rozáliának hívták. Édesapja Déky Sándor volt, ő is prímás. Volt neki egy testvére, a Nelli, Déky Kornélia. Azt is említettem, hogy a szülők mind a ketten, nem tudjuk, hogy hol és hogyan – senki sem emlékszik, hogy beszélt volna erről a Rozi nyanya –, nagyon korán meghaltak. Azt sem tudjuk, hogy miért fogadta a két lányt örökbe a Farkas Miska, de bizonyos, hogy rokoni kapcsolatban állt az elhunyt szülőkkel. A levegőből nem teszed meg azt, hogy két kislányt örökbe fogadsz! Mindenesetre ők nevelték fel a Nellit és a Rozit. A Farkas Miska felesége, a Paulina, egyébként előkelő származású volt, ugyanis valami magas rangú császári udvari ember lánya volt.[2]

A Nelli egy osztrák katonatiszthez ment feleségül. A Rozi 1860 körül ment hozzá a győri Lakatos Antalhoz – ugye, ők lettek a dédszüleim, a Rozi nyanya és a Tani bácsi, ahogy hívtuk őket. A Rozi nyanya tizenháromszor szült, ezek közül négy maradt életben, három fiú és egy lány. A lány lett az én nagymamám, az Irén. Volt még a Miska, a Tóni és a Tibor – a Tibor volt a tizenharmadik. A fiúk mind prímások lettek. Aki csak zenélt ebben a családban, az mind prímás lett. Összesen két emberről tudok a családban a nagyon régi időkből, akik nem lettek muzsikusok: az egyik a Ferdinánd fia, aki tengerész volt és egy hajószerencsétlenségben halt meg, a másik pedig egy Pali bácsi, aki valamikor az 1800-as évek vége körül táblabíró volt Győr megyében.

4. kép: A komáromi dédszülők: Lakatos Sándor, felesége és fiuk, Flóris (Déki Lakatos Sándor későbbi prímás nagyapja)
Forrás: Déki Lakatos Sándor gyűjteménye

5. kép: A győri dédszülők: Lakatos Antal és Déky Rozália, időskorukban
Forrás: Déki Lakatos Sándor gyűjteménye

Meg kell említenem, hogy a Rozi nyanya egyáltalán nem nézett ki romának. Talán az édesapja, a Déky Sándor nem volt roma származású – már csak azért is, mert az ipszilon nem volt jellemző a roma nevekre. A Tani bácsi viszont teljesen roma külsejű volt. A Rozi nyanya és a Tani bácsi négy gyereke közül ketten néztek ki romának. Pontosabban a Tibi bácsi kimondottan zsidónak nézett ki, el is volt könyvelve zsidó prímásnak, ő nagyon sok zsidó esküvőn muzsikált. De valahogy az ő viselkedésük sem volt roma jellegű, valahogy ez az egész családra vonatkozott, ez a benyomás él bennem az apai nagyszüleim családjáról.

Az anyai nagyapámat Gáspár Gusztávnak hívták. Ők régtől fogva Budapesten éltek. Az édesapjáról nem tudok semmit, azt sem tudom, mi volt a keresztneve. A Guszti nagypapa édesanyja volt a „bőnyi mama”, őt már nem ismertem személyesen, de történeteket hallottam róla. Bőny is Győr közelében van, így hát ők is arról a vidékről jöttek. Azt tudom még, hogy a Katona családhoz tartozott, Katona volt a vezetéknevük. Négy fiú- és egy lánygyerek volt náluk. Az fix, hogy abban a családban is generációk óta muzsikáltak, csak ott a cimbalom volt a fő hangszer. Guszti nagypapa és egy másik fiútestvére cimbalmosok voltak, a harmadik fiú pedig, a Laci bácsi, hegedült. Kifejezetten ilyen család volt, mind zenekari tagok voltak. Egyébként a Laci bácsi is ragyogóan cimbalmozott. Ha nem volt éppen állása, akkor cimbalmozott. A Guszti nagypapa felesége – az én anyai nagyanyám – Járóka Rozália volt, de szegény korán meghalt gyermekszülésben, ahogy a gyermek is, sajnos. Anyu akkor hatéves volt. A Guszti nagypapa újranősült és a Losó Mancit vette el. Ő egy nagybőgős családból jött, a bátyjai mind bőgősök voltak. Nagyon jó asszony volt, anyám mindvégig úgy kezelte őt mint édes szülőt, mert hát kiskora óta nevelte őket a testvérével. Mi is édes nagyanyánknak tekintettük őt.

Anyukám, ugye, nem volt muzsikus, de ebben nőtt fel. A füle olyan volt, mint egy muzsikusnak. Nem lehetett becsapni. Mindig azt mondta apám: „Két dolgot nem lehet becsapni: a mikrofont meg anyád fülét.” Képzeld, hogy mikor apu gyakorolt vagy valami újat tanult – anyám kint főzött a konyhában –, egyszer csak megjelent főzőkanállal a kezében: „Mi ez, amit gyakorolsz, Sándor? Hát ez hallgathatatlan!” Apám mindjárt tette el, már nem is foglalkozott többet a darabbal.

6. kép: Gáspár Gusztáv, Déki Lakatos Sándor nagyapja (hátul a bal oldalon) családjával.
Bal oldalon ül Losó Manci (megözvegyült Gáspár Gusztáv második felesége), a két kislány Gáspár Mária és Gáspár Annus, a két további férfi és a jobb oldalon ülő nő Gáspár Gusztáv testvérei
Forrás: Déki Lakatos Sándor gyűjteménye

I. ábra: Szűkített családfa, a szövegben szereplő dédszülők nemzedékéig
(a teljes családfa a Mellékletekben található)

[1] ߒKorabeli elnevezéssel hangászoknak hívták a katonazenészeket, akik a honvédek mellett gyalogolva kísérték azokat a csatákba.

[2] ߒFarkas Miska 1853-ban eljegyezte, majd később feleségül vette Flatt Paulinát, Flatt József császári és királyi főerdész lányát.

A dédszüleim négy házat kaptak ajándékba a földesúrtól

A dédszüleim, ugye, Győrben laktak, a dédnagypapa és a három fia is ott muzsikált. Úgy alakult, hogy mind a négy gyereknek saját háza lett: az Irén nagymamának, a Misinek, a Tibinek és a Tóninak. Egy-egy teljes házuk, ahol ők laktak a családjukkal. Sőt, a Tóni háza emeletes volt, a Kossuth Lajos utca 75-ben. Külön története van, hogy hogyan került a családba ez a négy ház. Két verzió van, mindkettőt mesélték. Az egyik szerint a megye leggazdagabb földesurának a lánya férjhez ment. Háromnapos lakodalom volt, és a Flóris nagypapa, aki akkor már a győri családdal élt az Irén nagymamám férjeként, három napon keresztül muzsikált. Amikor vége volt a mulatságnak, akkor a földesúr odaintette magához, és adott neki egy váltót. „Flóriskám, köszönöm szépen!” Jól van, másnap a nagypapa elment a bankba Győrben. Mondták neki a bankban, hogy „Flóriskám, ennyi pénz nincsen itt, majd ezt Budapestről kell kérni.” Ő kérdezte, hogy „Miért, milyen összeg ez?” Mondták, hogy hát szerintük ez felér az egész birtokkal, amit odadobott a földesúr. Nagypapa azt mondta, hogy ezt nem lehet elfogadni, lovas kocsival visszament a földesúrhoz. Állítólag az ott ült az íróasztalnál, egy szál gyertya és a revolver ki volt téve az asztalra. Akkor már rájött, hogy mit adott oda a nagyapámnak. Nagypapa pedig azt mondta, hogy ő ezt nem fogadhatja el. „Olyan nincs, Flóriskám! Amit én odaadtam, azt odaadtam.” Akkor a nagypapa odament a gyertyához és elégette a váltót. Erre a földesúr kérdezte: „Te Flóris, hol is laktok?” Mondta, hogy Győrben, a Kossuth Lajos utcában. Behívatta a jegyzőt. „Hány gyerek van a családban?” „Négy.” Akkor a jegyzőnek lediktálta, hogy innentől fogva a Kossuth Lajos utcában a 63., 65., 67. és 75. számú házak ezeknek a gyerekeknek a nevére kerüljenek!

A másik verzió szerint a földesúr ott kártyázott, ahol a Flóris nagypapa muzsikált. Nem volt jól a nagypapa, mikor elment este muzsikálni, nem érezte jól magát. De mivel ezek ott kártyáztak, nem lehetett abbahagyni a muzsikálást. Már volt vagy reggel nyolc óra és a Flóris sehol nem volt. Rozi nyanya nagyon aggódott, és hát ez nem szokás, de ő elment és megnézte, hogy mi van. És állítólag ez az ember, ez a földesúr mindent elvesztett. Meglátta a Rozi nyanyát és mondta: „Rozi, van nálad pénz? Ha van, add ide!” Tudod, a kötényben hordták a pénzt, és ami csak volt neki, azt mind odaadta. Állítólag ez az ember mindent visszanyert a pénzzel, amit a Rozi nyanya adott neki. Akkor hálából íratta a gyerekekre a házakat. Ezt a verziót így adták tovább.

Tónikám, nektek Pesten van a helyetek

A Tani bácsi és a három fia is mindnyájan Győrben tevékenykedtek, ott muzsikáltak. Győrben nagyon nagy becsülete volt a cigánymuzsikának, sokan tudtak ott megélni, de azért Budapestnek volt mégiscsak a nagy vonzereje. Ahogy mesélték, a Cselényi,[1] aki annak a kornak egy híres énekese és színésze volt, a győri színházban lépett fel. A fellépés után odament vacsorázni, ahol a Tóniék muzsikáltak. A közönség addig-addig forszírozta a dolgot, míg a Cselényi fölállt, hogy énekeljen valamit. Odament a Tónihoz és mondta, hogy mit játsszanak. Ők gyönyörűen lekísérték, és a végén azt mondta a Cselényi: „Tónikám, nektek Pesten van a helyetek! Ha én Pesten fellépek, csak ti fogtok kísérni.” Mentek haza a fiúk és mondták a Rozi nyanyának: „Mama! Ne aludj, költözünk Budapestre!” Ez valamikor 1918 fele lehetett. És akkor valóban, a három fiú, a Tóni, a Misi és a Tibi bácsi feljöttek Budapestre. Hogy a többiek, a szülők és a dédszülők rögtön jöttek-e velük, vagy csak később, nem tudom, de valamikor feljöttek. Van olyan fénykép, ahol a dédpapám, az öreg Tani bácsi ott ül a pesti kávéházban.

7. kép: Lakatos Antal, a dédapa (elöl) fiaival (Misi, Tóni, Tibor)
Forrás: Déki Lakatos Sándor gyűjteménye

Az egy érdekesség, hogy én vagy úgy kilencven évvel később a Cselényi Alapítvány elnöke lettem. Ezt a Cselényi fia alapította, aki Kanadában élt. Nyaranként hazajöttek. Barátságban volt a Lengyelfi Miklóssal, egy tévés szerkesztővel, és az ő segítségével hozta létre az alapítványt úgy 1980 körül, a magyar nótaénekesek és egyáltalán a műfaj pártolására. Az alapítvány megszűnt működni, amikor a Cselényi fiának a fia is meghalt.

Sok vidéki prímás felszerződött Budapestre úgy, mint mi. Általában a muzsikus cigányok a VIII. kerületben laktak. Itt volt a világ legjobb dolga hangszerésznek lenni, annyi zenésznek kellett a hangszerét rendben tartani. Amikor a Tóni, a Misi és a Tibi bácsi feljöttek Pestre, ők is a VIII. kerületben, a József körút 51-ben, a Baross utcai sarokhoz közel vettek ki egy négyszobás lakást. A szemközti oldalon volt a Bodó Kávéház, a Flóris nagyapa többek között ott is muzsikált valamikor a ’30-as években. A környék tele volt kávéházakkal, ott találtak munkát a fiúk. Ide költöztek fel utánuk a szülők is, a Tani bácsi meg a Rozi nyanya. Ott laktak öten, a két szülő meg a három fiú. A lányuk, az Irén, aki ugye az én nagymamám lett, közben Hollandiába ment, mert a férje, a Flóris nagyapám, közben leszerződött Hollandiába. Egy ismert üdülőhelyen, Scheveningenben muzsikált több éven át. Úgyhogy az első gyerekük, apu bátyja ott is kezdte el az iskolát. Van egy fénykép, ahol holland népviseletben vannak lefényképezve, óriási! Öt vagy hat éven keresztül muzsikált ott a nagypapa. Onnan már Budapestre költöztek, a többiektől nem messze, a Tompa utca 11-ben vettek ki egy szuterénlakást.[2]

8. kép: Flóris nagypapa és családja holland népviseletben.
Mellette felesége, Irén, bal oldalon ifjabb Lakatos Flóris, jobb oldalon Lakatos Sándor (1920-as évek)
Forrás: Déki Lakatos Sándor gyűjteménye

Akkoriban rengeteg tehetséges vidéki muzsikus úgy tudott feljönni vidékről Pestre zenekari tagnak, hogy egy zenekar prímása meghívta. Amikor pedig egy prímás jött fel Budapestre, akkor a híresebb prímások – volt vagy tíz-tizenkettő, akik a kemény magot alkották – elmentek és meghallgatták őt. A 36. Rácz Laci[3] volt a legidősebb. Amikor ő meghallgatta a nagypapát, azt mondta: „Na Flóris, hát maga följött Pestre, hallgassuk meg, hogy mit keres maga Budapesten!” A nagypapám muzsikált neki majdnem egy órán keresztül. Akkor fölállt és – ahogy mesélték – leköpte a nagyapámat. „Maga egy ördög! Maradhat, fiam.” De ha azt mondta volna, hogy „sajnos”, akkor vissza kellett volna menni Győrbe. Volt ilyenre is példa.

[1] ߒCselényi József (1899–1949) a háború előtti Magyarországon közismert dalénekes, színész volt.

[2] ߒA Tompa utca a VIII. kerületben, a Bakáts tér környékén van. A család a körút túloldalán, a Tompa utca és az Angyal utca sarkán lakott. Szuterénlakás az, amelynek padlója a talajszint alatt, ablakai felette vannak.

[3] ߒ„36. Rácz Laci” (1867–1943), akit „cigánykirályként” is számontartottak, apjának ténylegesen harminchatodik (legkisebb) gyermeke volt, innen ered későbbi elterjedt elnevezése. A Wikipédián olvasható szócikk szerint 1911-ben az Adria Kávéházban száznál több nótát játszott el egyfolytában, ismétlés nélkül, ezért a lelkes közönség aranyéremmel jutalmazta játékát, és cigánykirálynak nevezte el.

A Mária utcában és annak a környékén lakott az egész család

A születésemkor, 1945 szeptemberében, már ott a Mária utcában, illetve annak a környékén lakott az egész család. A József körúti ház ugyanis, ahogy említettem, bombatalálatot kapott ’45-ben, és új helyre kellett költözni. Akkor költöztek kicsivel odébb, a Mária utcába, a 11-es számú házba. Nagyon hangulatos volt, körben gang. Ahogy beléptünk a kapun, szemben volt a mi földszinti lakásunk, de egy kicsit emelten, néhány lépcsőn fel kellett menni. Amikor egyszerre többen hegedültek, mert valaki tanult vagy gyakorolt valamit, akkor kiültünk a lépcsőre. Az egyik bent, a másik kint muzsikált.

Mire odaköltöztek, addigra már a fiúk közül szegény Misi meghalt, de nem a háborúban, hanem ő 1944-ben a villamoson halt meg, agyvérzést kapott. 1945 nyarán pedig a dédnagypapa, a Tani bácsi is meghalt, a Rozi nyanya pedig visszaköltözött Győrbe. A lakásban maradt a Tóni meg a Tibi, de amikor megnősültek, akkor elköltöztek, és Irén nagymamámék átköltöztek a Tompa utcából a Mária utcába. Az ugye négy felnőtt volt – Flóris nagypapa, Irén nagymama és a két fiú –, de az apu 1944 decemberében megnősült, tehát ott volt az anyu is és pluszban jöttem én. Már nem emlékszem, hogy hány szoba volt, de kicsi lakás volt, spájzzal. A vécé kint volt a folyosón, ahogy akkoriban sok pesti bérházban még mindig. Hát el lehet képzelni azt a zsúfoltságot, de a háború után őrületes lakáshiány volt. Örülni lehetett, hogy egyáltalán volt hol lakni. Az anyu rokonsága, a Gáspár család is a közelben lakott, a Baross utca 101-ben. Ott is három generáció élt együtt, az egész első emeleten ők laktak. Hozzám legközelebb onnan a Guszti nagypapám állt.

Na most, kérlek szépen, 1949 táján, amikor államosították a kávéházakat és az éttermeket, nem volt többé hol zenélni. Akkor a Flóris nagypapa is visszaköltözött Győrbe, az édesanyja, a Rozi nyanya után. Már érelmeszesedése is volt szegénynek. Maradtak a lakásban a Flórisék. A Flóris szintén megnősült, és ’47-ben megszületett az első unokatestvérem, a Mariann. Nekünk pedig sikerült az első emeletre költözni, mert elérhetővé vált ott egy egyszobás lakás. Anyám mindjárt kapott az alkalmon, és felköltöztünk az első emeletre. Ezt úgy képzeld el, hogy az egész lakás egyetlen szoba volt, amiben volt egy ágy és egy sparhelt, amin anyám főzött. Viszont volt egy lemezjátszó és egy szekrény, amiben a lemezeket tartottuk, a ruhák mellett. Ez volt a berendezés. Nálunk minden Jascha Heifetz-lemez megvolt, és áhítattal hallgattuk azokat. Gyakran mások is átjöttek, fiatal muzsikusok, akiknek nem volt pénzük lemezekre. Nálunk hallgathatták, meg is beszélték. Kérdezték a nagypapát, amikor ott volt: „Flóris bácsi, maga ezt hogyan játszaná el?” Az öreg eljátszotta nekik, hetvenhárom éves volt és még mindig hogy tudott hegedülni! 1954-ben, amikor édesapám megkapta a Liszt Ferenc-díjat és a „Népművészet Mestere” kitüntetést, az evvel járó jutalomból el tudta cserélni a lakást ugyanazon az emeleten egy szoba-konyhás lakásra, amelyhez még spájz is tartozott.[1] Az anyu a spájzból csináltatott fürdőszobát. Hengerkályha volt, szénnel fűtötték, erre tisztán emlékszem.

Szóval így fejlődtünk, ugye. Elvégre mindenkinek megvolt a saját kis lakása. A Mária utcában a Flórisék addig maradtak, amíg a háromszobás lakást meg nem kapta az apu a rádiótól, amit aztán átengedett a bátyjának. Ott laktak a környéken az Irén nagymamám testvérei. A Misinek egy lánya született, a Zsuzsi, akinek az egyik gyereke, az Enikő, hegedűművész lett. A Tóniék a Zichy Jenő utcában laktak, náluk két fiú született, az ifjabb Tóni és a Miska. Az ifjabb Tóninak két fia született, mindketten világhírű jazzmuzsikusok lettek: Tony Lakatos, a szaxofonos, és Roby Lakatos, a hegedűs.[2] A Tibi bácsi a Fecske utcában lakott, megnősült, két lánya született ebből a házasságból, a Panni és a Nelli. A Nellivel tejtestvérek voltunk, mert két hónap differenciával születtünk és az édesanyjának nem volt teje, így a Nellit az anyu szoptatta. Felesége halála után született még egy lánya, az Edina.

[1] ߒEzek állami tulajdonú, úgynevezett tanácsi lakások voltak. A lakók magán úton megegyezhettek a lakáscserében, amelynek során a nagyobb lakásért a cserélő által megadott összeget kellett fizetni. A lakáscserét a lakáshivatallal jóvá kellett hagyatni.

[2] ߒTony Lakatos neves szaxofonos, 1958-ban született, az 1980-as évek óta Frankfurtban él. Roby Lakatos hegedűvirtuóz, 1965-ben született, saját stílusát a jazz és a cigányzene ötvözetéből alakította ki. Mindketten nemzetközi hírű zenészek.

A nyolcadik kerületben több száz muzsikus cigány család lakott

Nekem nagyon fontos volt, hogy a Guszti nagypapáék is a közelben éltek. A Baross utcában, abban a házban az egész első emeleten a Gáspár–Katona család lakott, mert ahogy mondtam, a Guszti nagypapa édesanyja, a bőnyi dédmama a Katona családból való volt. Nagypapának négy testvére volt, három fiú és egy lány. Mindegyik fiú muzsikus lett, ugye ők nem prímások, hanem zenekari tagok. Amíg élt, abban a házban a Guszti nagypapa édesanyja, a bőnyi dédmama látta el az összes gyereket. Amikor hazajöttek éjjel a fiúk, ő ott ült a folyosó elején, volt egy kis köténye, és akkor bedobálták a pénzt, amit kerestek. A végén szegény majdnem kilencven százalékig vak volt, de ő látott el mindenkit és mindent ő intézett. Én őt már nem ismertem személyesen.

Amikor a Guszti nagypapa megnősült, a nagymamával a Conti utcába költöztek, az most az Auróra utca. Az anyu oda született. Pont a mellettük lévő házban volt egy kupleráj. A másik mellettük levő házban lakott a Rigó Gábor bácsi, aki fontos személy volt, mert díjazás ellenében kézzel lemásolta a kottákat. Ő látta el a zenekarokat kottával. Aztán a Guszti nagypapáék elköltöztek a Tolnai utcába, ez is a VIII. kerületben volt, a Népszínház utca környékén. Azt lehet mondani, hogy ebben a kerületben több száz cigánymuzsikus-család élt, a körútnak ezen az oldalán. Csak muzsikusok, oláh cigányok nem laktak ott. Akkoriban mindenki muzsikált és meg tudott élni. Volt, aki jobban, volt, aki rosszabbul, ez attól is függött, hogy mennyire neves prímás mellett zenélt. Aki nem volt állandó zenekari tag, az délutánonként kiment a hangszerével a New York Kávéház elé és várta, hogy milyen lehetőség merül fel aznapra, mert valami mindig akadt. Vagy be kellett ugrani egy zenekarba valakit pótolni, vagy valami rendezvényre hívták őket.

A Mátyás tér olyan központ volt, ahol nagyon zajlott az élet. Napközben a gyerekek odakint játszottak, az asszonyok beszélgettek, éjfél után pedig a muzsikus férfiak gyűltek össze, hogy ők is mulassanak egyet. Mesélték, hogy a Guszti nagypapának szokása volt, különösen miután 1936-ban visszajött az amerikai turnéból, hogy kikapcsolódásképpen az esti muzsikálás után a Mátyás téren mulatott a többi kollégával. Hajnalonként a Csitri nevű verklis tolta haza a nagypapát a verkli tetején! Mert verklire ment a mulatás![1] Betolta az udvarra, a nagypapa felment az első emeletre, a Csitri meg még egy órán át lent verklizett az udvaron, amíg a nagypapa reggelizett. A nagypapa jól megfizette, de a lakók is dobáltak le neki pénzt. Ők így éltek. Ezek a dolgok ott senkit nem zavartak, mert mindenütt muzsikusok laktak. De azután az apu idejében ilyen a mi családunkban nem volt, mert az apunak reggel korán már a rádióban kellett lennie. Más családokban azonban szokás volt, hogy záróra után összejöttek és maguknak zenéltek. Például a Rácz Béla bácsiéknál, amikor záróra után hajnalban hazamentek, a Rózsi néni fölkelt, már sütötte is a rántott húst, ittak, mulattak.